П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

__________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 лютого 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/13496/21	
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д..
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.
представників апелянта - Державної міграційної служби України - Бойка Ю.В., Білоконь Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року у справі за позовом громадянина Палестини ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 11 червня 2021 року №180-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -
В С Т А Н О В И В:
Позивач, громадянин Палестини ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 11.06.2021 року №180-21, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що Державна міграційна служба України при прийнятті оскаржуваного рішення не прийняло уваги, що інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту. Отже, на думку позивача, його заява відповідає критеріям і для визнання його біженцем, і особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року, ухваленим в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження, частково задоволений адміністративний позов громадянина Палестини ОСОБА_1 :
- скасоване рішення Державної міграційної служби України від 11.06.2021 року №180-21, яким громадянину Палестини ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Палестини ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.
В іншій частині вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі Державна міграційна служба України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що з матеріалів особової справи спостерігається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в контексті наявності ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі Закон №3671-VI), оскільки твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні.
Також, апелянт вказує, на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту; не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину; не надав жодних документальних підтверджень або доказів висловленим побоюванням.
Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився. Відповідно до матеріалів справи судова повістка направлена на адресу позивача була повернута ДП «Укрпошта» із зазначенням причини не вручення «за закінченням строку зберігання». 28.01.2022 року позивач був повідомлений про дату та час судового засідання за номером телефону, який вказаний в адміністративному позові. Відтак, позивач є таким, що належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання судом апеляційної інстанції.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що відповідно до копії матеріалів особової справи №2019OD006169, громадянин Палестини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Хан Юніс (Палестина), район Насір, за національністю - палестинець, за віросповіданням - мусульманин-суніт, прибув в Україну сам. Рідна мова - арабська, володіє на початковому рівні англійською.
Члени сім`ї, які не супроводжують заявника-позивача: ІНФОРМАЦІЯ_2 (батько), проживає в Палестині, м. Хан Юніс, р-н Джія; ОСОБА_2 (мати), проживає в Палестині, м. Хан Юніс, р-н Джія.
Навчався в: школі «Мустафа Хафіза» у 1998-2010 роках; соціальному університеті у 2010-2012 роках; у Полтавській державній аграрній академії на факультеті будівництва 02.04.2018 року, навчання не закінчив.
Позивач працював в Палестині в м. Газа будівельником у 2012-2015 роках.
31.01.2017 року позивач вперше вибув автомобільним сполученням з м. Газа (Палестина) до м. Каїр (Єгипет) з метою подальшого виїзду до України, але через закінчення терміну дії візи 11.02.2017 року повернувся до Палестини.
08.02.2018 року позивач вдруге вибув авіасполученням за напрямом Каїр (Єгипет) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна). Державний кордон України перетнув 12.02.2018 року, легально, на підставі паспортного документу громадянина Палестини та оформленої візи типу НОМЕР_1 (строком дії з 15.12.2017 року до 14.03.2018 року).
Позивач у лютому 2018 року легально виїхав з країни постійного проживання з м. Газа рейсовим автобусом до Єгипту (м. Каїр), звідки 12.02.2018 року вибув авіарейсом Каїр (Єгипет) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна) на підставі проїзного документу серії 3568634 та оформленої візи типу D №Y02968749.
22 квітня 2019 року позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області (а.с.88-90) та 24 квітня 2019 року подав анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій обґрунтовує причини звернення такими підставама.
Так, позивач зазначає, що приїхав в Україну навчатись, однак через фінансові труднощі його виключили з університету. До Палестини повернутись не може через військові дії між організацією «Хамас» та Ізраїльськими військами, які відбуваються у містах Сектору Газа. Вказує що двічі 02.02.2017 року та у грудні 2017 року до нього застосовувалось насильство зі сторони «Хамас», оскільки приймав участь у демонстраціях проти них.
06 травня 2019 року за результатами розгляду особової справи заявника №2019OD0069 управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області дійшло висновку про доцільність відмовити особі без громадянства (Палестина) ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.138-143).
Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач оскаржив його у судовому порядку та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 року по справі №420/3084/19, яке було залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2019 року, був частково задоволено адміністративний позов, зокрема:
- визнаний протиправним та скасований наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 84 від 06.05.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути питання щодо оформлення документів позивача для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 року за справою № 420/3084/19, ГУ ДМС України в Одеській області був прийнятий наказ від 22.10.2019 року № 201 про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
21.04.2021 р. затверджено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
11.06.2021 року Державною міграційною службою України прийняте рішення №180-21 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не дотримано вимог ст.19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Згідно ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.
Порядок та умови прийняття рішення за заявою про надання статусу біженця встановлено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI (надалі - Закон №3671-VI).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п. 4 та п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону №3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
Приписами частин 1-7 ст. 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім`єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви.
За бажанням заявника участь у попередньому розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бере адвокат. Призначення адвоката для надання правової допомоги заявникові здійснюється в установленому порядку.
Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.
Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.
Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
Апеляційний суд зазначає, що інформація, яку надав заявник під час співбесід не дає підстав для підтвердження наявності небезпеки для життя заявника. Позивач не надав жодних доказів, які б свідчили про його переслідування на батьківщині за конвенційними ознаками.
Аналізуючи інформацію, яка міститься в матеріалах особової справи та, зокрема, під час співбесіди 23.06.2020 року (а.с. 172-175) вбачається, що заявник не може надати інформацію про свої побоювання щодо повернення до країни громадянської належності, твердження заявника носять суперечливий та нелогічний характер, не може чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення на Батьківщину, а тому не може вважатись обґрунтованими твердження заявника про побоювання щодо повернення до країни громадянської належності за політичними ознаками.
Також, на підтвердження позиції апелянта, з якою погоджується апеляційний суд, свідчить  пояснення позивача стосовно того, що його батьки, три брати та дві сестри  на разі проживають у регіоні  постійного проживання позивача  - м. Хан Юніс (Палестина), батьки працюють у школі, брати не працюють, сестри домогосподарки; родина допомагає позивачу матеріально; родині нічого не загрожує, ситуація у місті задовільна. Пояснював позивач і те, щодо насильницьких зникнень або викрадень у Палестині, його родичі причетні не були.
Враховує апеляційний суд, на користь позиції апелянта, і той факт, що виїзд позивача з країни громадянської належності був пов`язаний з отриманням позивачем освіти, який двічі отримував візу до України (2016 та 2017 роки); проблем з виїздом в Україну позивач не мав. 
Апеляційний суд, як і апелянт, критично оцінює посилання позивача на побоювання за своє життя через участь позивача у мітингах та демонстраціях на території країни походження у 2017 році, оскільки отримавши візу до України у 2017 році позивач скористався нею лише через три місяці з дати ї отримання, та під час співбесіди 23.06.2020 року зазначив, що він може потрапити до в`язниці  у зв`язку із діями, які можуть бути кваліфіковані як хуліганство (кидання камінням). При цьому позивач вказував, що у випадку повернення до Батьківщини  його життю не буде загрожувати  виконання вироку про смертну кару, нелюдське або таке, що принижує  людську гідність, поводження чи покарання.
Розбіжність у повідомлених обставинах у заяві про звернення за міжнародним захистом від 22.04.2019 року, під час проведення співбесід проведених 24.04.2019 року, 23.06.2020 року, 08.04.2021 року, щодо кількості разів затримання, часу затримання, фактів перебування у політичних партіях (06.05.2019 року позивач стверджував, що не перебував у жодній партії, а 23.06.2020 року повідомив про те, що у 2015 році вступив до партії ФАТХ), також свідчить на користь висновків апелянта про відсутність правових підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.
Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що фактично заявник покинув країну своєї громадянської належності Палестину та приїхав в Україну з метою покращити рівень свого життя. За захистом він звернувся з метою легалізації свого перебування на території України майже через рік після прибуття до України,з метою отримання документу для легалізації свого перебування на території України, про що свідчать фактичні обставини справи, на що суд першої інстанції не звернув уваги.
На підставі викладеного, посадовою особою Державної міграційної служби України зроблений правильний висновок про те, що заявник - позивач не навів жодної аргументації своїм побоюванням у разі повернення на Батьківщину, які б ґрунтувались на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими, тобто вони не відповідають вимогам пунктами 1 та 13 ч. 1 Закону №3671-VI.
Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Проте, як правильно зазначає апелянт, заява позивача зазначеним критеріям не відповідає.
Кім того, до приїзду в Україну позивач перебував на території третьої безпечної країни, а саме Каїр (Єгипет) і мав нагоду звернутися з приводу отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн.
Частина 22 статті 1 Закону №3671-VI дає визначення терміну "третя безпечна країна", згідно з яким, це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.
Отже, позивач мав нагоду звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом, що ставить під сумнів його можливе переслідування чи погрози на його адресу в країні постійного проживання.
Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач при зверненні до органів міграційної служби не довів, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Також, відсутні докази існування підстав для побоювань загрози життю, у випадку повернення до країни походженні, не доведено існування умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття органом міграції відповідного рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення - скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 19, 22, 26 Конституції України, ст.ст. 2-12, 72-77, 242, 257, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд КАС України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року у справі №420/13496/21 - скасувати та ухвалити нову постанову.
У задоволенні адміністративного позову громадянина Палестини ОСОБА_1  -  відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 10.02.2022 року.          

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.