ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 березня 2022 року	Львів	Справа № 260/1634/21 пров. № А/857/270/22	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Кузьмича С.М., Улицького В.З., 
при секретарі судового засідання:                     Герман О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі №260/1634/21 за адміністративним позовом Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ерабус» про стягнення адміністративно-господарських санкцій (головуючий суддя першої інстанції - Ващилін Р.О., час ухвалення - 10.23 год., місце ухвалення - м. Ужгород, дата складання повного тексту - 15.11. 2021),-
В С Т А Н О В И В:
Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕРАБУС» про стягнення 23291,67 грн. адміністративно-господарських санкцій та 97,86 грн. пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що безспірність заявлених до стягнення адміністративно-господарських санкцій обґрунтовується нормами Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» , а також самостійно поданим до відділення Фонду звітом про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік. Підставою для звернення з даним позовом до суду є несплата відповідачем в добровільному порядку до 15 квітня суми таких санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Рішенням Закарпатського  окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись  із рішенням суду першої інстанції позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням застосування норм матеріального права, тому підлягає скасуванню.
Апелянт зазначає, що судом не в повному обсязі досліджено всі обставини справи. Зокрема, при вирішенні справи суд приділив увагу, як основному доказу забезпечення виконання нормативу тільки тому, що відповідачем протягом звітного періоду вибірково подавались звіти про наявність вакансій до міськрайонного центру зайнятості, і як наслідок, відповідачем вжито всіх необхідних та передбачених чинним законодавством належних заходів для працевлаштування інвалідів, таким чином в діях відповідача відсутній склад правопорушення та до нього не застосовуються адміністративно-господарські санкції. Судом так і не встановлено, у відповідності до якого законодавства відповідачем подано звіти форми 3 - ПН так в якому порядку подано.
Крім цього, апелянт зазначає, що звіти  неможливо подавати у довільному порядку, як це робить відповідач, а подані відповідачем звіти свідчать про їх формальне подання.
З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони в судове засідання не прибули, хоча були повідомлені про дату судового засідання на офіційну електронну адресу.
Частинами другою та третьою статті 129 КАС України визначено, що учасник судового процесу повинен за допомогою електронної пошти (факсу, телефону) негайно підтвердити суду про отримання тексту повістки. Текст такого підтвердження роздруковується, а телефонне підтвердження записується відповідним працівником апарату суду, приєднується секретарем судового засідання до справи і вважається належним повідомленням учасника судового процесу про дату, час і місце судового розгляду. В такому випадку повістка вважається врученою учаснику судового процесу з моменту надходження до суду підтвердження про отримання тексту повістки. 
Якщо протягом дня, наступного за днем надсилання тексту повістки, підтвердження від учасника судового процесу не надійшло, секретар судового засідання складає про це довідку, що приєднується до справи і підтверджує належне повідомлення учасника судового процесу про дату, час і місце судового розгляду. В такому випадку повістка вважається врученою з моменту складання секретарем судового засідання відповідної довідки.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 26 лютого 2021 року відповідач подав до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - ЗОВ ФСЗІ) звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік, у якому зазначено, що середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу у відповідача складала у 2020 році 24 особи, з яких: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0 осіб; кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до статті 19 Закону України Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України - 1 особа.
ЗОВ ФСЗІ за результатами перевірки звіту зроблено висновок, що відповідачем не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. На підставі викладеного позивач самостійно розрахував суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 23291,67 грн., здійснив нарахування пені в сумі 97,86 грн. та звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
В подальшому внаслідок виявлення допущеної під час подання до ЗОВ ФСЗІ звіту 20 травня 2021 року ТОВ «ЕРАБУС» надіслало до фонду уточнюючий звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік, в якому зазначило, що середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, на підприємстві у 2020 році складала 1 особу.
Позивач проти факту подання відповідачем уточнюючого звіту не заперечує.
Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що ТОВ «ЕРАБУС» в 2020 році виконано норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, тому підстави для стягнення з ТОВ «ЕРАБУС» адміністративно-господарських санкцій у розмірі, встановленому позивачем, відсутні.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 №875-XII (далі - Закон). 
Вказаним Законом, визначені засади соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантовано їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.
Відповідно до ст. 17 Закону, з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.  
Норми ст. 18 Закону встановлюються обов`язок для підприємств, установ, організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.  
Частинами 1, 2, 3 ст. 19 цього Закону передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.  
Забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості (ч. 1 ст. 18 Закону).
Порядок реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, його відділеннях, строки подання йому звітів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, зарахування кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, контролю за виконанням нормативу робочих місць та перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо їх реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, його відділеннях, подачі щорічного звіту, а також надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, визначаються Кабінетом Міністрів України (ч. 7 ст. 19 Закону).  
Відповідно до п. 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року №70, звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінсоцполітики за погодженням з Держстатом.
Як уже зазначалось вище, судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 26 лютого 2021 року ТОВ «ЕРАБУС» подало до ЗОВ ФСЗІ Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік, у якому зазначено, що середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, складає 0 осіб. 
У подальшому, 20 травня 2021 року внаслідок виявлення допущеної під час подання в лютому до ЗОВ ФСЗІ звіту, ТОВ «ЕРАБУС» надіслало до фонду уточнюючий звіт, в якому зазначило, що середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, на підприємстві у 2020 році складала 1 особу.  
Крім цього, на підтвердження факту працевлаштування особи з інвалідністю відповідачем долучено до матеріалів справи копію наказу ТОВ «ЕРАБУС» №2/1-к від 30.06.2020, відповідно до змісту якого з 01 липня 2020 року ОСОБА_1 прийнято за основним місцем роботи на посаду двірника з неповним робочим днем.
Відповідно до копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 03.06.2014, ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності, тобто є особою з інвалідністю.  
Факт роботи ОСОБА_1 на ТОВ «ЕРАБУС» з 01 липня 2020 року підтверджується табелями обліку використання робочого часу, відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДПС України про суми виплачених доходів ОСОБА_1 в період з 01.07.2020 по 31.03.2021 та Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.  
Відповідно до п. 2 Порядку зарахування кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю до виконання нормативу таких робочих місць, визначеного ст. 19 Закону України Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2017 року №70, виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній частиною першою ст. 19 Закону, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких таке місце роботи є основним.
Відповідальність у вигляді застосування адміністративно-господарських санкцій за нормами Закону застосовується до керівників підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ТОВ «ЕРАБУС» в 2020 році виконано норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, тому підстави для стягнення з ТОВ «ЕРАБУС» адміністративно-господарських санкцій у розмірі, встановленому позивачем, відсутні.
Що стосується доводів апелянта про те, що звітність подавалась відповідачем у довільному порядку, судом так і не встановлено, у відповідності до якого законодавства відповідачем подано звіти форми 3 - ПН так в якому порядку подано, то апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з  урахуванням наведених вище висновків суду та встановлення як факту  виконання установлено законом нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, так  і факту працевлаштування  особи з інвалідністю у ТОВ «ЕРАБУС».
Щодо подання помилкового звіту з подальшим поданням  достовірного звіту, то наведена обставина не  означає факту правопорушення з боку відповідача.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та  зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі №260/1634/21 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	В. З. Улицький	
Повне судове рішення складено 11.03.2022