Головуючий І інстанції: Зінченко А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 р. 	Справа № 520/4265/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.04.2021, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 02.04.21 по справі № 520/4265/21
за позовом              ОСОБА_1  
до             Військової частини НОМЕР_1                    
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2021 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, В/Ч НОМЕР_2 ), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність В/Ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме за період з 04.02.2021 по 26.02.2021.
- зобов`язати В/Ч НОМЕР_1  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме за період з 04.02.2021 по 26.02.2021 у сумі 13813 грн 80 коп.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.04.2021 позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність В/Ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме за період з 04.02.2021 по 26.02.2021.
Зобов`язано В/Ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме за період з 04.02.2021 по 26.02.2021.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. 
Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправомірного висновку, просив скасувати рішення суду та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відсутні правові підстави для застосування ст. 117 Кодексу Законів про працю України (далі - КзпП України). Вважав, що оскільки на момент звільнення позивача спору щодо виплачених сум не було, через що відсутні підстави для застосування ст. 117 КЗпП України.
24.05.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито провадження за апеляційною скаргою В/Ч НОМЕР_1 .
28.05.2021 на адресу Другого апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_1  надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
01.06.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу В/Ч НОМЕР_1 призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 308 , п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах  доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається у скарзі, дійшла висновку, що  апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом  встановлено обставини, які не оспорено сторонами. 
ОСОБА_1 , з 31.07.1993 по 04.02.2021 проходив військову службу в Збройних силах України, що підтверджується Витягом з наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 22.12.2020 року № 888.
Наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України №888 від 22.12.2020 позивачем був припинений (розірваний) контракт, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення за підпунктом “а” (у зв`язку із закінченням строку контракту), відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-XII (далі – Закон № 2232-XII).
04.02.2021 позивач звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 , де просив надати довідки про вартість за не отримане речове майно та виплатити у зв`язку зі звільненням з військової служби одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у запас, грошової компенсації за не отримане речове майно під час проходження військової служби.
04.02.2021 наказом військової частини НОМЕР_1 № 23 позивача виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення, зобов`язано  виплатити грошову компенсацію за невикористані 4 дні основної щорічної відпустки, матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань, компенсацію за невикористані додаткові відпустки за 2019, 2020, 2021 як учаснику бойових дій, щомісячну премію згідно додатку 3 постанови КМУ від 30.08.2017 №704 за період від з 01 по 04 лютого 2021 року, грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно згідно постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 р.№178 в сумі 95910 грн. 99 коп.
Так, відповідно виписки з банку 18.02.2021 та 26.02.202 позивачу перераховано на картковий рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» грошова компенсація вартості за не отримане речове майно у розмірі 95910 грн. та одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 296367 грн 00 коп.
Тобто, остаточний розрахунок відповідач здійснив лише 26.02.2021.
Посилаючись на невиплату грошової компенсації у відповідний строк, позивач звернувся до суду з позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, виходив з наявності у відповідача обов`язку нарахування та виплати ОСОБА_1  середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 04.02.2021 по 26.02.2021.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з ч.2  ст. 24 Закону № 2232-XII закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі – положення № 1153/2008) особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Разом з тим, ані Законом № 2232-XII, ані Положенням № 1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України, які повинні бути застосовані до спірних відносин.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.
Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Колегія суддів зазначає, що ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина 1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Колегія суддів зауважує, в даному випадку, спір про належні до виплати суми відсутній, отже застосуванню підлягає ч. 1 ст. 117 КЗпП України. 
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Ураховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, вірним є висновок суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати компенсації на підставі ст. 117 КЗпП України.
Колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із несвоєчасним розрахунком із позивачем при звільненні, що відбулося 04.02.2021.
Судовим розглядом встановлено, що відповідачем здійснено остаточний розрахунок 26.02.2021.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для отримання позивачем відшкодування за затримку виплати остаточного розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України.
Доводи скаржника про те, що до застосування підлягає лише ч.2 ст. 117 КЗпП, колегія суддів вважає помилковими, оскільки ст.117 КЗпП є санкцією, яка розповсюджується на будь-які суми, що належали працівнику при звільненні та не були виплачені.
Колегія суддів зауважує, що ст. 116 КЗпП оперує поняттям "всі суми, що належать працівнику", а ст. 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Чинне законодавство передбачає обов`язок забезпечити військовослужбовця, який звільняється зі служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини, грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Таким чином, застосування передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
Посилання апелянта та правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 04.12.2019 по справі № 825/742/16 колегія суддів вважає безпідставним, оскільки у зазначеній справі предметом спору було не лише не нарахування та невиплата особі грошової компенсації за невиплату індексації, тоді як у справі, що розглядається, предметом спору є встановлення наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Отже, правовідносини у справі № 825/742/16 не є тотожними правовідносинам у справі, що розглядається.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6  Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. 
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2021 року по справі № 520/4265/21  залишити без змін  . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін