ПОСТАНОВА 
Іменем України

20 січня 2022 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 404/6024/18
провадження № 22-ц/4809/50/22 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
       головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),
       судді – Дуковський О. Л., Письменний О. А.,
       за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н. В.
       учасники справи: 
       позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) – ОСОБА_1 ;
       відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) –  ОСОБА_2 ,
       розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання розписки недійсною, а правочину таким, що не відбувся за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 квітня 2021 року (суддя Варакіна Н. Б.),-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1  звернувся до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом,яким просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь борг у сумі 293 981, 45 грн та судові витрати.
В обґрунтування  вимог  вказав, що 29 листопада 2016 року між ним та відповідачем  укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2  взяв у  ОСОБА_1  грошові кошти в розмірі 205 934 (двісті п`ять тисяч дев`ятсот тридцять чотири) грн, які зобов`язався повернути до 01 березня 2017 року. По теперішній час кошти не повернуті,  позичальник ухиляється від спілкування. Зазначений договір позики був оформлений розпискою.
Вказує, відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Загальний розмір процентів за користування позикою з 30 листопада 2016 року по 05 вересня 2018 року (день подачі позову до суду) становить 47 385, 41 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивач зазначає, що відповідач зобов`язаний був повернути позику 01 березня 2017 року, але станом на 05 вересня 2018 року борг не повернуто, тобто заборгованість на вказану дату складає 553 дні, а тому ОСОБА_2 зобов`язаний сплатити 3% річних у розмірі 9 360, 12 грн. 
Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, якою просив поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, скасувати заочне судове рішення і призначити справу до розгляду в загальному порядку (а.с.44-45).
Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 жовтня 2019 року поновлено відповідачу ОСОБА_2 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 лютого 2019 року, заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання (а.с.48).
Згідно ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2019 року заяву ОСОБА_2 - задоволено. Заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 лютого 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, процентів за користування позикою, 3% річних, інфляційних втрат - скасовано і призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін (а.с.56-57).
ОСОБА_2 до Кіровського районного суду м. Кіровограда подана зустрічна позовна заява, в якій просить визнати розписку від 29 листопада 2016 року, укладену між позивачем та відповідачем на суму 205 934 грн недійсною, а правочин таким, що не відбувся.
В обґрунтування зустрічних позовних вимог вказав, що між ним та ОСОБА_1 існували трудові правовідносини по веденню спільного бізнесу по продажу пиломатеріалів - деревини. Під тиском фізичного та психологічного впливу підписав розписку про боргове зобов`язання. Такі дії змусили ОСОБА_2 звернутися із заявою до ВП ГУНП провадження №12017120020010130, згідно відомостей Єдиного реєстру досудових розслідувань за попередньою правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 129 КК України. Факт передачі коштів відсутній. ОСОБА_3 , який зазначений у розписці, не приймав участі під час її складання. Підставою для визнання даного правочину недійсним, є його фіктивність. Просив визнати розписку недійсною, а правочин таким, що не відбувся. (а.с.115-118).
Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 грудня 2020 року прийнято зустрічний позов до розгляду, об`єднано в одне провадження зустрічну позовну заяву та первісний позов (а.с. 131-132).
Позивачем за первісним позовом подано відзив на зустрічну позовну заяву, просить застосувати до зустрічної позовної заяви про визнання боргової розписки недійсною строк позовної давності та відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви (а.с. 134-135).

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 293 981,45 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 939,81 грн.
У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання боргової розписки недійсною, а правочину таким, що не відбувся - відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги судом встановлено, що ОСОБА_2 29.11.2016 склав розписку про те, що винен ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 205 934 грн, які зобов`язується повернути до 01.03.2017. Факт складення розписки відповідач підтвердив у судовому засіданні, але зазначив, що вона складена під примусом. ОСОБА_2 на даний час коштів не повернуто, тому суд вбачає можливість у стягненні з відповідача боргу, згідно розписки.
Щодо стягнення процентів за користування позикою, інфляційних витрат та трьох процентів річних, судом зазначено наступне. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Загальний розмір процентів за користування позикою з 30.11.2016 по 05.09.2018 (день подачі позову до суду) становить 47 385,41 грн. (205 934 грн, х 23,01% = 47385,41 грн). Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи з викладеного, загальний розмір боргу відповідача, з урахуванням процентів за користування позикою, інфляційних витрат та трьох процентів річних становить 293 981,45 грн. (205 934,00+47 385,41 + 9360,12+31301), які і підлягають стягненню з відповідача.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд вказав слідуюче.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у іншій кількості, ніж встановлено договором.
Виходячи з викладеного, боргова розписка від 29.11.2016 за своєю правовою природою є доказом на підтвердження обставин про укладання відповідних правочинів, то вона не може бути оспореною на підставі норм про визнання правочину (договору позики) недійсним.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 квітня 2021 року, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. 
Просить рішення скасувати в частині вирішення первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та ухвалити нове рішення по справі, яким визнати боргову розписку недійсною та такою, що не є належним доказом.
Вважає, що судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своїх доводів зазначив, що вказана розписка написана ним під тиском, вважає, що вона не містить умов отримання ним як позичальником в борг коштів, оскільки не вжито словосполучення «взяв у ОСОБА_1 205 934 (двісті п`ять тисяч дев`ятсот тридцять чотири гривні)». Зміст розписки є суперечливим та не підтверджує факт отримання в борг зазначеної в ній грошової суми від позивача.
Наявні всі обставини для визнання розписки недійсною. А саме, звернення до ВП ГУНП у Кіровоградській області, за наслідками якого порушено кримінальне провадження № 12017120020010130 та витяг про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за попередньою правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 129 КК України. Тому розписка не створює для нього правових наслідків.
ОСОБА_2 звертає увагу суду, що про отримання коштів не зазначено у розписці, як і не зазначено дати їх отримання. Розписка не містить конкретних умов отримання та повернення. А згідно зі ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору позики та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів.
Відповідач стверджує, що досліджуючи боргову розписку чи інший письмовий документ, Кіровський районний суд м. Кіровограда для визначення факту укладення договору повинен був виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. А тому, встановивши, що згідно з розпискою він - ОСОБА_2 нібито зобов`язався віддати позивачеві грошові кошти у сумі 205 934 гривень вважає за доцільне застосувати до спірних правовідносин статті 1046, 1047 ЦК України і дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики, чим мотивовано зустрічний позов.
Обставини звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є вигаданими та такими, що принижують честь і гідність, внаслідок чого відповідач зазнав душевних страждань, змушений збирати документи до суду, замість того, щоб працювати і влаштовувати свої особисті справи та приділяти увагу своїм близьким та рідним.
Також відповідач в своїй апеляційній скарзі заперечує щодо суми відсотків за користування позикою, інфляційних витрат та трьох відсотків річних. Адже вказана сума позики ним не отримувалась, сума інфляційних витрат завищена та нічим не підтверджена зі сторони позивача.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подана 24 червня 2021 року, цивільна справа в провадження апеляційного суду надійшла – 02 липня 2021 року.
Ухвалою суду від 06 липня 2021 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання розписки недійсною, а правочину таким, що не відбувся повернуто до Кіровського районного суду м.Кіровограда для усунення недоліків у оформленні матеріалів справи.
Ухвалою суду від 03 вересня 2021 року з підстав в ній зазначених, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху.
22 вересня 2021 року відкрито провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву.
Представником позивача за первісним позовом подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. З приводу тверджень апелянта щодо написання розписки під тиском зазначає наступне. Факт тиску зі сторони позивача та/або третіх осіб під час написання розписки не підтверджується жодним доказом, натомість спростовується фактичними матеріалами справи, зокрема показами свідка ОСОБА_4 , який був присутній під час складання розписки та під час розгляду справи підтвердив добровільність її написання. З приводу відсутності в оскаржуваній розписці чіткого визначення факту отримання ОСОБА_2 грошей, сторона позивача підкреслює, що розписка складається у довільній формі і факт отримання коштів крім самої розписки підтвердив і свідок ОСОБА_5 , що був при цьому присутній. Написання розписки саме у такій редакції, на переконання позивача за первісним позовом може свідчити про те, що в момент отримання коштів ОСОБА_2 намагався створити підстави для їх подальшого не повернення. З приводу незгоди відповідача з розрахунком штрафних санкцій зазначено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ним дані розрахунки не оспорювались, тому не можуть бути предметом апеляційного перегляду (а.с.209-210).
12 жовтня 2021 року закінчено підготовчі дії, справу призначено до розгляду в апеляційному суді на 30 листопада 2021 року, про що постановлено відповідну ухвалу.
30 листопада 2021 року слухання справи відкладено на 20 січня 2022 року.
Відповідно до ухвали від 20 січня 2022 року апеляційним судом продовжено строк розгляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на п`ятнадцять днів.

Обставини, встановлені судом першої інстанції

Судом встановлено, що ОСОБА_2 29.11.2016 року позичив у ОСОБА_1 кошти в розмірі 205 934 грн, які зобов`язується повернути до 01.03.2017 (а.с.9).
       Порушив боргове зобов`язання, внаслідок чого виникла заборгованість на суму 293 981, 45 грн, з яких : розмір процентів за користування позикою з 30.11.2016 по 05.09.2018 (день подачі позову до суду) становить 47 385,41 грн. (205 934 грн., х 23,01% = 47385,41 грн.); 3% річних- 9 360,12 грн (205 934 х 3%/365 х 553 = 9360,12) прострочена заборгованість станом на 05.09.2018 року за 553 дні. 

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

У судовому засіданні 20 січня 2022 року позивач, представник позивача, відповідач та його представник підтримали свої правові позиції щодо спірних правовідносин та відповідності оскаржуваного рішення суду першої інстанції законодавчим вимогам.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступного.
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
       Вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зроблено висновок, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
Частинами 2 - 4 ст. 545 ЦК України передбачено, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. 
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Натомість порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України  боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
У цій справі суд правильно оцінив наданий позивачем доказ, а саме розписку, яку видав відповідач 29 листопада 2016 року про те, що він отримав від позивача грошові кошти в сумі 205934,00 грн та зобов`язався повернути їх до 1 березня 2017 року. Текст договору позики, викладений в розписці є чітким, зрозумілим, логічним та таким що породжує грошове зобов`язання. 
Зміст цієї розписки вказує на те, що вона видана боржником ОСОБА_6 кредитору ОСОБА_1 на підтвердження укладення договору позики і його умов, а також засвідчує, що на час її складання боржник отримав від кредитора грошову суму та безумовно зобов`язався повернути отримане в борг у визначений строк. 
Наявність у позивача боргової розписки вказує на те, що позичальник своє зобов`язання повернути позику та сплатити проценти не виконав. 
Відповідач у суді не визнав факт укладення з позивачем договору позики, його умови, посилався на вимушеність складання розписки про отримання в борг та про зобов`язання повернути борг. Фактично правова природа правовідносин виникла зі спільної господарської діяльності сторін.
Тому, відповідач заперечував проти позову повністю. Однак, належних, допустимих та достатніх доказів своїх заперечень суду не надав. Ні звернення до провоохоронних органів, ні пояснення про господарську діяльність, ні вимога позову про недійсність правочину, посилання на фіктивність не є такими в розумінні положень ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України, які спростовують вимоги позивача. З заявою до правоохоронних органів відповідач звернувся 03.09.2017, тобто після граничного строку повернення коштів, зазначених у розписці. Зазначає, що уклав договір позики під впливом насильства, але просить визнати з підстав фіктивності. Доказів на підтвердження не надав. Розписка і є документом на підтвердження передачі коштів (а.с.9).
       Тому, суд першої інстанції абсолютно обґрунтовано та підставно дійшов висновку про стягнення заборгованості за договором позики, зокрема суми боргу та неустойки.
Апеляційний суд вже згадував, що відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. яка свою чергує встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Про те, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування на суму простроченого боргу процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнових прав та інтересів, який полягає в отриманні компенсації від боржника, неодноразово вказувалася судами вищої інстанції, зокрема, Верховним Судом України в постанові від 06 червня 2012 року у справі № 6-49 цс12, Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
На відміну від процентів, які стягуються на підставі ст. 1048 ЦК України лише впродовж правомірного володіння позичальником позикою, проценти передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховуються саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Сторона відповідача не оспорювала та не спростовувала розмір та підстави нарахованих відсотків, у зв`язку з виниклим зобов`язанням. Позиція ґрунтувалась на відсутності самого факту отримання спірних коштів.
Таким чином у справі доведено, що відповідач допустив невиконання грошового зобов`язання. Наявність невиконаного зобов`язання всупереч умовам укладеного договору позики дає позивачу право вимагати стягнення боргу в судовому порядку.
Позивач довів правомірність і обґрунтованість заявленої вимоги належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, а отже суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_1 , на відміну від зустрічних позовних вимог. Обставин фіктивності правочину судом не встановлено.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції дотримався загальних вимог процесуального права, закріплених у ст.ст. 2, 5, 12, 13, 76 – 89, 263–265 ЦПК України, врахував всі обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції  відповідає вимогам законності, обґрунтованості та справедливості та відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 квітня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний