КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №753/7160/21                                           Головуючий у І інстанції -Хромова О.О.   
апеляційне провадження №22-ц/824/184/2022       Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

                                                                ПОСТАНОВА
                                                           ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
20 січня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого Гуля В.В.,
суддів  Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,
за участю секретаря  Линок В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва  від 02 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання інформації недостовірною та зобов`язання спростувати інформацію,-
         
                                                                   встановив:
 Позивач ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом, в якому просить:
- визнати недостовірною та такою, що порушує її особисті немайнові права, інформацію, яка була розповсюджена у відеоматеріалі ОСОБА_1 в мережі Інтернет на YouTube-каналі «ІНФОРМАЦІЯ_5» ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2» за посиланням  ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
- зобов`язати ОСОБА_1 як власника YouTube -каналу «ІНФОРМАЦІЯ_5» протягом
10 календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати поширену недостовірну інформацію, шляхом поширення ним відеоматеріалу на YouTube-каналі «ІНФОРМАЦІЯ_5», в якому повідомити інформацію такого змісту: « ІНФОРМАЦІЯ_1 мною, ОСОБА_1 , на моєму YouTube-каналі « ІНФОРМАЦІЯ_5 » у відеоматеріалі під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2», була поширена недостовірна інформація про причетність Начальника Головного управління Державної податкової служби в Одеській області ОСОБА_2 як куратора схем ухилення від сплати податків (так званих податкових «скруток») суб`єктами господарської діяльності Одеської області. Приношу ОСОБА_2 свої вибачення за шкоду, завдану її честі, гідності та діловій репутації».
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в мережі Інтернет на каналі YouTube «ІНФОРМАЦІЯ_5» ІНФОРМАЦІЯ_1 був розміщений відеоматеріал, який набрав майже 16,5 тисяч переглядів, під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2» за посиланням  ІНФОРМАЦІЯ_3 . У вказаному відеоматеріалі відповідачем повідомлено широкому загалу, що податкова служба Одеської області, на чолі з ОСОБА_2 , курує злочинні податкові схеми (так звані податкові скрутки або «скрутки» ПДВ), отримуючи від кожної такої операції неправомірну вигоду, а також доповідає Державній податковій службі України неправдиву інформацію про стан справ в Одеському регіоні. Вказаний відеоматеріал являє собою текст, який промовляє відповідач ОСОБА_1 на фоні графічних зображень і фотографій осіб, про яких йде мова у відеосюжеті, із зазначенням їхніх імен та прізвищ.
Комплексний лінгвістичний і правовий аналіз тексту дозволяє зробити висновок про те, що відповідачем у вищевказаному відеоматеріалі було доведено до відома широкого загалу інформацію, подану у вигляді встановлених відповідачем фактів, про скоєння позивачем спільно з іншими особами низки кримінальних правопорушень, а саме: сприяння ухиленню суб`єктами господарювання, що перебувають на податковому обліку в Головному управлінні Державної податкової служби в Одеській області, від сплати податків (зокрема, податку на додану вартість), отримання неправомірної вигоди за таке сприяння від суб`єктів господарювання, зловживання владою чи службовим становищем і здійснення незаконного впливу на інших осіб в системі державної податкової служби з метою призначення ОСОБА_7 на відповідні посади, повідомлення неправдивої інформації до Державної фіскальної служби України стосовно стану податкового контролю в Одеському регіоні, що мало результатом невиконання чи неналежне виконання органом державної податкової служби своїх обов`язків зі здійснення податкового контролю.
ОСОБА_2 зазначає, що в спірному відеоматеріалі мова йде про встановлені факти вчинення позивачем податкових і кримінальних правопорушень, однак законом передбачено інший порядок встановлення таких фактів.
Так, відповідно до положень Податкового кодексу України єдиним належним способом виявлення порушення платником податку порядку нарахування і сплати податкових зобов`язань є проведення податкової перевірки, за результатами якої податковий орган виносить податкове повідомлення-рішення про донарахування суми податку і застосування фінансових санкцій, податкові зобов`язання, визначені таким податковим повідомленням-рішенням, вважаються такими, що узгоджені, лише після закінчення процедури адміністративного та/або судового оскарження або строку на таке оскарження. Лише з моменту такого узгодження можна стверджувати про вчинення особою порушення податкового законодавства.
Що стосується вчинення особою кримінального правопорушення, то відповідно до статті 62 Конституції України в Україні діє презумпція невинуватості, і особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Це означає, що лише відповідний обвинувальний вирок суду, який набрав законної сили, може бути підставою для встановлення фактів вчинення позивачем кримінального правопорушення.
ОСОБА_2 стверджує, що вони з відповідачем особисто не знайомі. Відповідач не обізнаний про службову діяльність позивача, зі змістом його управлінських рішень. Натомість, ОСОБА_2 не є особою, яка володіє вичерпною інформацією з приводу фінансово-господарської діяльності, податкового обліку і звітності суб`єктів господарювання, про які мова йде у спірному відеоматеріалі. Позивач також не може на законних підставах володіти і інформацією, яка становить банківську таємницю, про фінансові операції відповідних суб`єктів господарювання, а тому висновки відповідача, які він подає як факти, насправді за жодних обставин не можуть бути об`єктивними і достовірними.
Зважаючи на викладене, у відповідача станом на час розміщення відеоматеріалу не було і не могло бути жодних правових підстав звинувачувати позивача, самого або спільно з іншими особами, у вчиненні будь-яких неправомірних дій. Інформацію, яка була поширена серед невизначеного кола осіб шляхом розміщення відповідачем в Інтернет-просторі відеоматеріалів, ОСОБА_2 вважає негативною та недостовірною, оскільки вона не має жодного відношення до будь-якого з суб`єктів господарювання, діяльність якого висвітлюється у відеосюжеті.
Крім того, позивач зазначає, що відносно неї не відкрито будь-якого кримінального провадження, вона не є учасником жодного кримінального провадження, пов`язаного з розслідуваннями фактів, висвітлених у відеосюжеті. Натомість, факти, які наводяться у оприлюдненому відеоматеріалі, є спотвореними, перекрученими, не стосуються позивача і є такими, що грубо порушують презумпцію невинуватості.
У зв`язку з тим, що поширена відносно позивача інформація є негативною, недостовірною, порушує особисті немайнові права позивача, ОСОБА_2 просить визнати її недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права і підлягає спростуванню, та зобов`язати відповідача її спростувати в такий самий спосіб, як вона була поширена.
 Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва  від 02 серпня 2021 року позов задоволено частково.  Визнано недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_2 , інформацію, яка була розповсюджена у відеоматеріалі ОСОБА_1 в мережі Інтернет на YouTube-каналі «ІНФОРМАЦІЯ_5» ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2» за посиланням  ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Зобов`язано ОСОБА_1 спростувати недостовірну та таку, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_2 , інформацію, яка була розповсюджена у відеоматеріалі ОСОБА_1 в мережі Інтернет на YouTube-каналі «ІНФОРМАЦІЯ_5» ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_7  протягом 10 (десяти) днів з дня набрання законної сили рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2021 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання інформації недостовірною та зобов`язання спростувати інформацію, шляхом розміщення відеоматеріала такого змісту: «Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2021 року визнано недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_2 , інформацію, яка була розповсюджена у відеоматеріалі ОСОБА_1 в мережі Інтернет на YouTube-каналі «ІНФОРМАЦІЯ_5» ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_7 ».
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що в позовній заяві відсутня конкретна інформація, яку позивач просить визнати недостовірною; до позову не додано як доказу самого відеозапису; рішення суду ґрунтується лише на лінгвістичній експертизі, що є недопустимо згідно практики ЄСПЛ. При цьому сам матеріал за своїм характером є оціночними судженнями в формі критики дій щодо публічної особи, яка є його особистою думкою, а позивачем, на якого за законом покладено загальний тягар доведення позову, не доведено недостовірність інформації.
У відзиві позивач посилається на законність і обґрунтованість рішення суду, оскільки інформація була поширена, ця інформація містить фактичні дані, є недостовірною, що є складом юридичного правопорушення у даних правовідносинах.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та постановленням нового судового рішення, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач розмістив відеопублікацію «ІНФОРМАЦІЯ_2» (режим доступу: ІНФОРМАЦІЯ_4)
Позивач зазначає, що відповідач поширив інформацію невизначеному колу осіб, яка є недостовірною, принижує її честь та гідність.
Відповідно до експертного лінгвістичного висновку від 25 вересня 2020 року № 056/179, виконаного Українським бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України, на замовлення адвоката Зарубицької Вероніки Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , експерту з приводу оспорюваного відеозапису поставлено такі запитання:
1. Чи містить текстовий матеріал відеопублікації «ІНФОРМАЦІЯ_2» (режим доступу: ІНФОРМАЦІЯ_8) інформацію про те, що керівник податкової служби Одеської області ОСОБА_2 є учасницею корупційних схем? Якщо так, то які саме висловлення містять таку інформацію?
2. Якщо текст відеопублікації «ІНФОРМАЦІЯ_2» (режим доступу: ІНФОРМАЦІЯ_8 ) містить інформацію про те, що керівник податкової служби Одеської області ОСОБА_2 є учасницею корупційних схем, у якій формі її представлено: твердження чи оціночного судження?
3. Чи містить текст відеопублікації «ІНФОРМАЦІЯ_2» (режим доступу: ІНФОРМАЦІЯ_8 ) інформацію про керівника податкової служби Одеської області ОСОБА_2, яка може бути принизливою для її честі й гідності, і завдавати шкоди її діловій репутації? Якщо так, то які саме висловлювання містять таку інформацію?
На вказані вище питання експертами зроблено такі висновки:
Щодо першого питання. Текст відеопублікації «ІНФОРМАЦІЯ_2» (режим доступу: ІНФОРМАЦІЯ_8 ) містить інформацію про те, що керівник податкової служби Одеської області ОСОБА_2 є учасницею корупційних схем. Зазначена інформація міститься, зокрема, в такому висловлюванні: «Конкретно по этому кейсу да и вообще все существующие сегодня схемы «скруток» в Одесской области за последнее время реализуются с согласования и одобрения двух человек: руководителя Одесской налоговой ОСОБА_2 , начальника управления налогового мониторинга ОСОБА_7  (хронометраж 8:55).
Щодо другого питання. Текст відеопублікації «ІНФОРМАЦІЯ_2» (режим доступу: ІНФОРМАЦІЯ_8 ) містить інформацію про те, що керівник податкової служби Одеської області ОСОБА_2 є учасницею корупційних схем, виражену у формі фактологічного твердження.
Щодо третього питання. Текст відеопублікації «ІНФОРМАЦІЯ_2» (режим доступу: ІНФОРМАЦІЯ_8) містить інформацію про керівника податкової служби Одеської області ОСОБА_2, яка може бути принизливою для її честі й гідності і завдавати шкоди її діловій репутації. Інформацію про ОСОБА_2 , що виражена у формі твердження і може бути принизливою для її честі й гідності і завдавати шкоди її діловій репутації, містить таке висловлення: «Конкретно по этому кейсу да и вообще все существующие сегодня схемы «скруток» в Одесской области за последнее время реализуются с согласования и одобрения двух человек: руководителя Одесской налоговой ОСОБА_2 , начальника управления, начальника управления налогового мониторинга ОСОБА_7  (хронометраж 8:55).
Задовольняючи позов, суд виходив з того, що інформація у спірному відеосюжеті розмежовується від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених відповідачем в порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова. Оскільки поширена інформація є твердженням про факти, яких не існувало, які не були перевірені відповідачем та які не можуть бути підтверджені, оспорювана позивачем інформація підлягає спростуванню. Крім того, з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що оспорювана інформація дійсно була поширена, і дійсно відповідачем.
З огляду на це, вищезазначена інформація про позивача, поширена відповідачем, порушує принцип презумпції невинуватості, який закріплений у статті 62 Конституції України, статті 2 КК України, статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статті 11 Загальної декларації прав людини і є фактично твердженням про причетність позивача до вчинення злочинів, чим створюється негативне уявлення про нього і заподіюється шкода його правам та інтересам.
Системний аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що за відсутності доказів достовірності поширеної відповідачем інформації позов про спростування цієї інформації підлягає задоволенню.
Дана правова позиція відображена і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 листопада 2018 у справі № 910/17819/17.
Виходячи з вимог законодавства відповідач перед поширенням інформації повинен її перевірити і пересвідчись, що вона відповідає дійсності, а відтак, і в суді надати докази належного виконання своїх обов`язків щодо опублікування і поширення саме достовірної інформації. Тому посилання відповідача на те, що позивач повинен довести недостовірність поширеної відповідачем інформації, є безпідставним.
Суд вважав, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення недостовірної інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Також суд дійшов висновку, що публікуючи наведену у відеозаписі інформацію, відповідач не пересвідчився у її достовірності, не навів жодних офіційних джерел, які б свідчили про взаємозв`язок наведених у сюжеті фактів з конкретною особою, в даному випадку з позивачем у справі ОСОБА_2 . Відповідач, як на доказ правдивості інформації, посилається на висловлювання третіх осіб, проте такі вислювлювання можуть розцінюватися лише як індивідуальна позиція, яка не обґрунтована та не підтверджена офіційними даними. Жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили, що позивач вчинила дії, про які зазначає відповідач у відеосюжеті, відповідачем суду не надано.
Не знайшли свого підтвердження і заперечення відповідача з приводу експертного лінгвістичного висновку, проведеного Українським бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України. Відповідач зазначає, що експерту не було надано друкованого тексту фонограми, однак зі змісту експертного висновку чітко прослідковується дослідження змісту текстового фрагменту даного відеоматеріалу, якому надано лінгвістичну оцінку.
Проаналізувавши інформацію, наведену у спірній публікації, а також характер використаних при її викладенні мовностилістичних засобів, зокрема, суд вважав, що остання не містить в собі алегорій, сатири, гіпербол тощо тому вказана інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження.
Про характер поширеної відносно позивача інформації як фактичних даних, а не оціночних суджень, свідчать стверджувальні вислови, застосовані відповідачем, які вказують на вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій (дифамаційні обвинувачення).
Дані вислови можна перевірити на предмет відповідності їх дійсності, а тому вони не можуть вважатись оціночними судженнями.
Проте такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.04.2019 у справі № 127/24530/16-ц (провадження № 61-41071св18) зроблено висновок, що «згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 1170-VII від 27 березня 2014 року, що набрав чинності 19 квітня 2014 року, частину третю статті 277 ЦК України виключено. Відповідно частина третя статті 277 ЦК України, яка втратила чинність 19 квітня 2014 року, і не може поширюватися на спірні відносини, які виникли 23 липня 2015 року.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.07.2018 у справі № 761/7795/17            (провадження № 61-969св18,
https://reyestr.court.gov.ua/Review/75133353) суд підтвердив, що у зв`язку зі внесенням з 27 березня 2014 року змін до ЦК України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було виключено, а тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме поширення інформації відповідачами та її недостовірності, має відбуватися у загальному порядку.
Таким чином, висновки суду про те, що системний аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що за відсутності доказів достовірності поширеної відповідачем інформації позов про спростування цієї інформації підлягає задоволенню, не відповідають вимогам закону, оскільки вони зроблені на підставі положень статті 277 ЦК України, яке втратило чинність ще в 2014 році: «Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного». 
Внаслідок цього суд зробив помилкові висновки, оскільки  для позивача діє загальний тягар доведення позову: 1) факту поширення недостовірної інформації; 2) що інформація стосується саме позивача; 3) що інформація не відповідає дійсності; 4) що недостовірна інформація наносить шкоду немайновим правам позивача.
З цих підстав не приймається судом до уваги посилання як позивача, так і суду на  правову позицію ВС у справі № 910/17819/17 від 28.11.2018 року.
Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. 
Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції, яка передбачає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. 
За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. 
За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з другого - була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. 
За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка поширюється щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо поширення цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. 
Публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. 
Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. 
Таким чином, згідно із статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи або посадової особи рівня суспільного значення та її діяльність становить суспільний інтерес. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria). 
Судами установлено, що позивач є публічною особою, оскільки працює на посаді керівника ГУ ДПС в Одеській області, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо неї є значно ширшими, оскільки вона безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та її безпосередні дії становлять суспільний інтерес. 
У Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6, Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. 
Відповідач є відомим журналістом розслідувачем, спеціальним кореспондентом телеканалу «1+1», ведучим програми «Секретні матеріали», який в мережі Інтернет на YouTube-каналі «ІНФОРМАЦІЯ_5» ІНФОРМАЦІЯ_1 розмістив матеріал під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2» за посиланням       ІНФОРМАЦІЯ_7 ».
У Відеозаписі відповідач говорить наступну фразу, яку можна визначити як конкретну інформацію відносно позивача: « Может ли все это не видеть налоговик ОСОБА_7 и его руководитель ОСОБА_2? Вопрос думаю всем понятный»,  Конкретно по этому кейсу да и вообще все существующие сегодня схемы «скруток» в Одесской области за последнее время реализуются с согласования и одобрения двух человек: руководителя Одесской налоговой ОСОБА_2 , начальника управления, начальника управления налогового мониторинга ОСОБА_7  проте ця інформація за своїм характером підкреслює оціночний характер його висловлювань щодо діяльності Позивача на посаді керівника ГУ ДПС в Одеській області. На думку Відповідача, начальник Головного управління ДПС в Одеській області несе відповідальність за неефективну роботу з припинення так званий «податкових скруток». Відповідачем наведені конкретні приклади застосування суб`єктами господарювання податкових махінацій з ПДВ.
 
 Головне управління ДПС в Одеській області не спростувало інформацію, яка міститься у Відеозаписі і не пред`явило жодних претензій Відповідачу.
 
 Крім того, в самому тексті Відеозапису міститься звернення до голови ДПС України  ОСОБА_15 : «        Очень жду реакцию на мой материал Главы налоговой ОСОБА_15 и публичных пояснений почему люди которых он назначил в Одессу не видят схематоза под собственным носом». Однак і ДПС України не спростувало інформацію щодо «податкових скруток» в Одеській області.
 
Таким чином, Позивачем не надано жодних доказів, що інформація стосовно податкових «скруток» ТОВ «Гіпроград», ТОВ «Віта Прайм», TOB «Вінч Груп», ТОВ «Касібус» тощо є недостовірною. Фактично Позивач сприймає критику на свою адресу як недостовірну інформацію, хоча вона є вираженням суб`єктивної думки і поглядів Відповідача.
 
В рішенні ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08.07.1986 зазначено, що межа допустимої критики щодо політика, який виступає у своїй публічній якості, є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо відкриває кожне своє слово та вчинок для ретельної уваги журналістів та всього суспільства і тому має виявляти більшу терпимість. Також в цьому рішення ЄСПЛ зазначив, що слід розрізняти факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, то правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненою і порушує свободу висловлення думки як такої, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції.
 
У справі «Українська прес-група» проти України» від 29.03.2005 ЄСПЛ зазначає, що публікації, які містили критику політиків, були викладені жорсткою, полемічною, саркастичною мовою. Немає сумніву, що для позивачів вони були образливими і навіть шокуючими. Проте, обираючи свою професію, вони залишили себе відкритими для суворої критики і пильного нагляду; це той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві.
 
Отже, аналізуючи відеоматеріал встановлено, що висловлювання відповідача щодо позивача мають характер оціночних суджень в формі критики посадової особи щодо її бездіяльності у припиненні податкових махінацій з ПДВ в Одеській області. Також вказані висловлювання є власними судженнями відповідача з використанням провокативної риторики. 
 
При цьому, у позові Позивачем не визначено конкретну інформацію, яку вона вважає недостовірною. 
 
Крім того, Позивачем не доведено недостовірність інформації. 
Таким чином, з урахуванням наведених вище норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини суд першої інстанції, дійшов до неправильного висновку про те, що поширена інформація порушує немайнові права позивача, оскільки ця інформація була власними судженнями відповідача, підготовленої і оформленої у вигляді публікації на вказаному сайті інформації щодо позивача у цій справі. 
Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації, отриманої з різних джерел.
Посилання суду першої інстанцїї на те, що відповідач звинуватив позивача у скоєнні конкретних злочинів, не мають під собою жодних підстав, оскільки останній висловлював свою думку стосовно повного кола публічних осіб, використовуючи провокативну риторику та інші характерні для оціночних суджень мовно-стилістичні засоби, і до цих висловлювань не можуть застосовуватись критерії кримінальних звинувачень. Висловлювання відповідача є оціночним судженням, оскільки відображають власні думки відповідача, його особисте сприйняття діяльності певного кола осіб і не можуть бути витлумачені як повідомлення конкретних фактів з життя позивача.
 
У спірному матеріалі мова йде про публічну особу. Висловлювання є результатом аналізу, який виражений у формі критики, тому вони не можуть оцінюватися на предмет достовірності. 
 
Так само мав би діяти суд першої інстанції, натомість він обмежився цитуванням експертного висновку, хоча у рішенні ЄСПЛ у справі «Дмитрієвський проти Росії» від 03.10.2017, відповідно до якого ЄСПЛ звертає увагу, що суд не може базувати своє рішення лише на лінгвістичній експертизі. Суд має самостійно проаналізувати спірні твердження. 
Так само суд проігнорував правовий висновок з постанови Верховного Суду, у справі № 757/47672/18 від 02.06.2021.
 
Крім того, до позовної заяви не був доданий доказ існування самого Відеозапису. В Рішенні не вказано, що суд оглянув спірний Відеозапис. В самому рішенні вказана невірна веб-адреса Відеозапису, замість ІНФОРМАЦІЯ_4 вказано - ІНФОРМАЦІЯ_7, а за цим посиланням відсутній будь-який відеозапис. Фактично рішення суду ґрунтується виключно на висновку експерта, при цьому суд сам не дослідив Відеозапис і не дав йому оцінку. У висновку експерта не вказано, на яких носіях Відеозапис був наданий експерту. З висновку незрозуміло, чи оглядав експерт Відеозапис, розміщений в мережі Інтернет. У висновку вказується веб-адреса: ІНФОРМАЦІЯ_4, а в позовній заяві - ІНФОРМАЦІЯ_7. Чи це однакові веб-адреси відеозапису з висновку незрозуміло. Крім того, відповідно до пп. 2.2.2. п. 2.2. Науково-методичних рекомендаціях з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (далі - «Науково- методичні рекомендації») експерту обов`язково надаються протокол огляду та прослуховування фонограм досліджуваних розмов з їх надрукованим текстом, оформлений відповідно до процесуальних вимог. З висновку експерта випливає, що друкований текст фонограми йому не був наданий. Чи досліджував експерт оригінальний Відеозапис чи якийсь інший невідомо.
 
За таких обставин висновок експерта не може вважатися належним та допустимим доказом. 
 
Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню із скасуванням рішення суду першої інстанції і постановленням у справі нового судового рішення про відомову в задоволенні позову.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 6, 381, 382 ЦПК України, суд,-
 
                                                        ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
     Рішення Дніпровського районного суду м.Києва  від 02 серпня 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.
 
      Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання інформації недостовірною та зобов`язання спростувати інформацію.
 
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                   В.В. Гуль
 
Судді                                                                               Ю.О. Матвієнко
 
                                                                                           Я.С. Мельник