ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

27 січня 2022 року	  м. Одеса	Справа № 916/144/17	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Будішевської Л.О., Бєляновського В.В.,
при секретарі судового засідання: Земляк А.В.,
за участю представників:
від Міністерства оборони України – Добров Ю.І.,
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" – Віноградова С.А.,
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" – участі не брали,
від Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" – участі не брали,
від прокуратури – Холоша Х.Ю.,
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд"
на рішення Господарського суду Одеської області від 15.03.2021, прийняте суддею Волковим Р.В., м. Одеса, повний текст складено 25.03.2021,
у справі №916/144/17
за позовом: Міністерства оборони України
до відповідачів:
-Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд";
-Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод"
за участю: заступника військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України
про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 р. Міністерство оборони України звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова", в якому просило визнати недійсним укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги б/н від 21.09.2015.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір, будучи за своєю правовою природою договором факторингу, в частині суб`єктного складу сторін цього правочину суперечить вимогам законодавства, оскільки новий кредитор – Товариство з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд", укладаючи вказаний договір, надав фінансові послуги (виступив фактором), не маючи при цьому спеціального статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення фінансових послуг. При цьому позивач зауважує на порушенні оспорюваним договором його прав, як уповноваженого органу на управління державним майном, а саме: майновим комплексом Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод", оскільки відчуження у межах справи про банкрутство №1-23-32/135-08-4825 вказаного майна з метою задоволення в тому числі і кредиторських вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" може призвести до набуття останнім права власності на державне майно.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.01.2017 за вказаною позовною заявою порушено провадження у справі №916/144/17.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.11.2018 у справі №916/144/17 (суддя Рога Н.В.) у задоволенні позову відмовлено повністю.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Лавриненко Л.В., суддів: Аленіна О.Ю., Філінюка І.Г. від 22.01.2019 апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено; рішення Господарського суду Одеської області від 08.11.2018 у справі №916/144/17 скасовано; позовну заяву Міністерства оборони України задоволено; визнано недійсним договір про відступлення права вимоги б/н від 21.09.2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова".
Постановою Верховного Суду від 16.04.2019 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" задоволено частково; рішення Господарського суду Одеської області від 08.11.2018 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2019 у справі №916/144/17 скасовано; справу №916/144/17 передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 у справі №916/144/17 (суддя Волков Р.В.) позов задоволено; визнано недійсним договір про відступлення права вимоги б/н від 21.09.2015, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова".
Судове рішення мотивоване тим, що оспорюваний договір укладений з порушенням вимог законодавства, оскільки фактором за ним виступає Товариство з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд", яке не включене до Державного реєстру фінансових установ, не є фінансовою установою та не мало прав на здійснення факторингових операцій, внаслідок чого укладений між відповідачами договір факторингу за суб`єктним складом суперечить приписам Цивільного кодексу України та Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". При цьому місцевий господарський суд зауважив на тому, що оспорюваний договір порушує права Міністерства оборони України, адже останнє безпосередньо зацікавлене у вчиненні дій, направлених на збереження майна (зокрема, коштів) особи, щодо якої здійснює управлінські майнові функції – Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод", право грошової вимоги до якого було набуто Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" на підставі вищенаведеного договору, а тому вжиття заходів, направлених на виявлення та оспорювання укладених з порушенням законодавства правочинів, предметом яких виступає заборгованість даного державного підприємства, є належним та ефективним способом захисту прав позивача.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 у справі №916/144/17 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволення позову відмовити.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на відсутності у позивача права оскаржувати угоди, які стосуються майна Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод", оскільки 25.11.2013 вказане державне підприємство визнано банкрутом, у зв`язку з чим з цієї дати всі права щодо управління державним майном перейшли від Міністерства оборони України до ліквідатора банкрута. Водночас апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що сам факт відступлення права вимоги до Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" не свідчить про порушення прав позивача, тим більше, що в результаті укладення оспорюваного договору обсяг майнових зобов`язань боржника не змінився.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 15.07.2021 (вх.№1656/21/Д2 від 16.07.2021) Міністерство оборони України просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 у справі №916/144/17 – без змін. Зокрема, позивач зазначає про те, що, з огляду на відсутність у Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" коштів для погашення боргу та належність майна цього підприємства до державної власності, з метою реалізації покладених законом завдань щодо збереження та ефективного використання державного майна, суб`єктом спірних правовідносин, предметом яких виступає право власності на нерухоме майно державної форми власності, та, як наслідок, належним суб`єктом звернення до суду з позовом у даній справі є орган управління цим майном – Міністерство оборони України. Крім того, позивач стверджує про безпідставність доводів апелянта щодо припинення повноважень органу управління банкрута, обґрунтованих посиланнями на положення Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який втратив чинність.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Мишкіної М.А., суддів: Богатиря К.В., Бєляновського В.В від 30.06.2021 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.
09.12.2021 головуючим суддею Мишкіною М.А. та суддею Богатирем К.В. було подано заяву про самовідвід від розгляду справи №916/144/17, яку ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2021 задоволено, у зв`язку з чим проведено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.12.2021 для апеляційного перегляду оскаржуваного рішення у справі №916/144/17 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Бєляновського В.В.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.12.2021 у визначеному складі суддів справу №916/144/17 прийнято до свого провадження та призначено останню до розгляду на 27.01.2022 о 14:00.
У судовому засіданні 27.01.2022 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" апеляційну скаргу підтримав; представники Міністерства оборони України та прокуратури висловили заперечення проти її задоволення; представники Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" та Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.VI а.с.190).
09.12.2021 до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" надійшла заява б/н від 09.12.2021 (вх.№1656/21 від 09.12.2021), в якій останнє просить залучити до матеріалів справи №916/144/17 додаткову угоду б/н від 29.09.2015 до договору про відступлення права вимоги б/н від 21.09.2015 та закрити провадження у даній справі за відсутністю предмету спору.
Вказана заява обґрунтована тим, що при систематизації старих документів колишнім директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" було виявлено та передано новому директору цього товариства матеріали, які стосуються оспорюваного в межах даної справи договору про відступлення права вимоги б/н від 21.09.2015, зокрема, додаткову угоду б/н від 29.09.2015 до зазначеного договору, яка свідчить про відсутність різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною такої вимоги, встановленої вищенаведеним договором.
Статтею 118 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи те, що заява б/н від 09.12.2021 (вх.№1656/21 від 09.12.2021) подана Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" з пропуском строку, встановленого в ухвалі Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.06.2021 про відкриття апеляційного провадження у справі №916/144/17, а також те, що заявник не порушував питання про поновлення вказаного процесуального строку, зазначена заява судом апеляційної інстанції залишена без розгляду, про що у судовому засіданні 27.01.2022 було постановлено протокольну ухвалу.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова", Державне підприємство "Одеський автомобільний ремонтний завод" та прокурор своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд", Міністерства оборони України та прокуратури, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до пункту 1.1 статуту Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" (у редакції наказу Міністра оборони України №508 від 04.09.2007; далі – статут Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод") дане підприємство засноване на державній власності, діє як державне унітарне комерційне підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України.
Згідно з пунктом 2.1 статуту Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" останнє створено з метою одержання прибутку, виконання державного замовлення Міністерства оборони України з ремонту озброєння та військової техніки, замовлень інших контрагентів, юридичних і фізичних осіб України та інших держав з ремонту та виготовлення продукції загально-технічного та іншого призначення; виробництва продукції, виконання робіт та надання послуг для потреб національної економіки; іншої діяльності, яка не суперечить чинному законодавству України.
Пунктами 3.4, 3.5 статуту Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" передбачено, що підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах майна, що йому належить, згідно з чинним законодавством України. Підприємство має право укладати угоди, договори (контракти), набувати майнові та особисті немайнові права, нести зобов`язання у передбачених чинним законодавством України випадках.
Майно підприємства становлять основні фонди, обігові засоби та інші оборотні кошти, а також цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі підприємства. Майно підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, підприємство володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою уповноваженого органу управління у випадках, передбачених чинним законодавством України (пункти 4.1, 4.2 статуту Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод").
05.09.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" ("Замовник") та Державним підприємством "Одеський автомобільний ремонтний завод" ("Виконавець") укладено договір №50 (далі – договір №50 від 05.09.2008), відповідно до пункту 1.1 якого Виконавець зобов`язується на свій ризик за завданням Замовника виготовити напівпричепи-контейнеровози згідно зі специфікацією, вказаною у пункті 1.2 цього договору, та передати цей товар у власність Замовника, а останній зобов`язується прийняти та оплатити товар.
В силу пункту 1.2 договору №50 від 05.09.2008 Виконавець зобов`язується за завданням Замовника виготовити товар згідно з наступною встановленою Замовником специфікацією, а саме: найменування товару – напівпричіп-контейнеровоз; кількість одиниць товару – 10 одиниць; марка, модель – НПК 2113; вартість 1 одиниці товару – 168750 грн, в тому числі ПДВ (20%) – 28125 грн
У пункті 1.3 договору №50 від 05.09.2008 узгоджено, що загальна ціна цього договору становить 1687500 грн, в тому числі ПДВ (20%) – 281250 грн.
За умовами підпунктів 2.3.1, 2.3.2 пункту 2.3 договору №50 від 05.09.2008 Замовник зобов`язаний протягом п`яти календарних днів з моменту укладення цього договору сплатити на користь Виконавця авансовий платіж у розмірі 675000 грн шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Виконавця, вказаний в розділі 8 "Реквізити та підписи сторін" цього договору, а також протягом трьох днів з моменту передачі товару від Виконавця до Замовника за актом прийому-передачі сплатити Виконавцю грошові кошти в сумі 1012500 грн шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Виконавця, вказаний у розділі 8 "Реквізити та підписи сторін" цього договору, за умови, що переданий Замовнику товар належної якості та відповідає специфікації, встановленій в пункті 1.2 цього договору.
22.09.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" та Державним підприємством "Одеський автомобільний ремонтний завод" укладено додаткову угоду №1 до договору №50 від 05.09.2008, згідно з якою підпункти 2.3.1-2.3.4 пункту 2.3 вказаного договору викладено в іншій редакції, відповідно до якої Замовник, зокрема, зобов`язався:
-протягом п`яти календарних днів з моменту укладення цього договору сплатити на користь Виконавця авансовий платіж у розмірі 675000 грн шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Виконавця, вказаний у розділі 8 "Реквізити та підписи сторін" цього договору (підпункт 2.3.1 пункту 2.3 договору №50 від 05.09.2008);
-протягом двадцяти календарних днів з моменту укладення цього договору сплатити на користь Виконавця авансовий платіж у розмірі 405000 грн шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Виконавця, вказаний у розділі 8 "Реквізити та підписи сторін" цього договору (підпункт 2.3.1.1 пункту 2.3 договору №50 від 05.09.2008);
-протягом трьох календарних днів з моменту передачі товару від Виконавця до Замовника за актом прийому-передачі сплатити Виконавцю грошові кошти в сумі       607500 грн шляхом їх безготівкового перерахування на поточний рахунок Виконавця, вказаний у розділі 8 "Реквізити та підписи сторін" цього договору, за умови, що переданий Замовнику товар належної якості та відповідає специфікації, встановленій в пункті 1.2 цього договору (підпункт 2.3.2 пункту 2.3 договору №50 від 05.09.2008).
28.10.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" та Державним підприємством "Одеський автомобільний ремонтний завод" укладено угоду про розірвання договору №50 від 05.09.2008, у пункті 2 якої узгоджено, що Виконавець протягом трьох днів з моменту укладення цієї угоди повертає Замовнику отриманий від нього авансовий платіж у загальному розмірі 1080000 грн шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Замовника, вказаний в пункті 4 цієї угоди.
В подальшому 26.01.2009 сторонами договору №50 від 05.09.2008 було підписано акт звірки розрахунків, за яким заборгованість Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" за угодою б/н від 28.10.2008 про розірвання вищенаведеного договору становить 1080000 грн.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.01.2009 у справі №13/178-08-5061 стягнуто з Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" 1080000 грн заборгованості за договором №50 від 05.09.2008.
21.09.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" ("Первісний кредитор") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" ("Новий кредитор") укладено договір про відступлення права вимоги б/н    (далі – договір б/н від 21.09.2015), згідно з пунктами 1, 2 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, Первісний кредитор відступає Новому кредитору, а Новий кредитор набуває право вимоги, належне Первісному кредитору відповідно до договору №50 від 05.09.2008, укладеному між Первісним кредитором і Державним підприємством "Одеський автомобільний ремонтний завод" ("Боржник"). За цим договором Новий кредитор набуває право вимагати від Боржника належного виконання обов`язків за договором №50 від 05.09.2008, а саме: сплати заборгованості у сумі 1080000 грн.
Пунктом 4 договору б/н від 21.09.2015 визначено, що сума цього договору складає 702000 грн. Новий кредитор сплачує Первісному кредитору суму, вказану в цьому пункті договору, в день укладення даного договору.
В силу пункту 5 договору б/н від 21.09.2015 право вимоги за договором №50 від 05.09.2008 переходить до Нового кредитора після повної сплати Новим кредитором на користь Первісного кредитора суми, передбаченої пунктом 4 даного договору, та підписання цього договору.
На виконання вказаного вище договору Товариство з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" перерахувало на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" грошові кошти в сумі 702000 грн, що підтверджується платіжним дорученням №256 від 21.09.2015.
21.09.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" підписано акт приймання-передачі відступлення прав б/н, відповідно до якого Первісний кредитор відступає (передає), а Новий кредитор набуває (приймає) право вимагати від Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" належного виконання обов`язків за договором №50 від 05.09.2008, а саме: сплати заборгованості за договором у сумі  1080000 грн.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.09.2015 у справі №1-23-32/135-08-4825 про банкрутство Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" здійснено заміну кредитора – Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" його правонаступником – Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд".
Предметом спору у даній справі є вимога Міністерства оборони України про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору б/н від 21.09.2015.
Задовольняючи позов, місцевий господарський суд послався на те, що оспорюваний договір факторингу суперечить приписам Цивільного кодексу України і Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та при цьому порушує права Міністерства оборони України.
Колегія суддів не погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Підстави недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.
За умовами частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі – невідповідність волі та волевиявлення.
В силу пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", у пункті 3 частини першої якій зазначено, що факторинг – це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
У частині першої статті 350 Господарського кодексу України факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.
Загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також нормативно-правовими актами Національного банку України та національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (частина друга статті 350 Господарського кодексу України).
Статтею 1077 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 06.02.2014 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231" до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
З огляду на викладене, аналіз статей 512, 1077 Цивільного кодексу України свідчить про те, що чинне законодавство розмежовує правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: договори з відступлення права вимоги (договори цесії) та договори факторингу. Зазначені правочини не є аналогічними та різняться за певними критеріями: за предметом договорів, за формою вчинення договорів, за суб`єктним складом правочинів, за метою їх укладення.
Щодо розмежування за предметом договору слід зазначити, що під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Предметом договору факторингу згідно зі статтею 1078 Цивільного кодексу України може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги).
При розмежуванні зазначених договорів за формою їх вчинення слід враховувати, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг згідно з пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" є кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".
Відмінність зазначених договорів за суб`єктним складом полягає в тому, що відповідно до статей 2, 512-518 Цивільного кодексу України за договором відступлення права вимоги учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.
Аналіз частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України, частини п`ятої статті 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність", пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" свідчить про те, що суб`єктний склад договору факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частини друга статті 1079 Цивільного кодексу України); фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.
Щодо розмежування договорів відступлення права вимоги та факторингу за метою їх укладення слід враховувати, що згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга – це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
У розумінні пункту 11 частини першої статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою.
За таких обставин, метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.
При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.
Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись              по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
Якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України).
Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.
Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16.
Таким чином, характерними ознаками договору факторингу є те, що:
-йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт – фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності; фактор – банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник – набувач послуг чи товарів за первинним договором);
-його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги);
-метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника;
-відступлення права вимоги за таким договором може відбуватися виключно за плату, а його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись: у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо;
-вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".
Правочин, який не відповідає зазначеним ознакам, не є договором факторингу, а виступає правочином з відступлення права вимоги (цесії).
Як зазначалося вище, предметом оспорюваного договору є відступлення права грошової вимоги до Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод", а саме: право стягнення заборгованості за укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" (первісний кредитор) та Державним підприємством "Одеський автомобільний ремонтний завод" (боржник) договором №50 від 05.09.2008 у розмірі 1080000 грн, а ціна цього договору, тобто вартість права вимоги, яке відступається, встановлена у розмірі 702000 грн.
Отже, як обґрунтовано зазначив в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, розмір грошової вимоги, яка була відступлена за оспорюваним договором, перевищував ціну її відступлення на 378000 грн, у зв`язку з чим укладений між відповідачами договір б/н від 21.09.2015, незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги, за своєю правовою природою є договором факторингу, оскільки на його підставі Товариство з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд", як новий кредитор, фактично набуло право одержати прибуток у вигляді різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, та ціною такої вимоги, встановленої даним договором. При цьому сама по собі назва вищенаведеного договору не змінює його правової природи.
З урахуванням викладеного, апеляційний господарський суд зауважує на тому, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд", як новий кредитор, за оспорюваним договором виступає фактором, яким в силу частини третьої статті 1079 Цивільного кодексу України може бути банк або інша банківська (фінансова) установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
За умовами пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг.
Юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій (частини перша, друга статті 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг").
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів зауважує на тому, що у матеріалах справи відсутні та учасниками справи до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження набуття Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" статусу фінансової установи у розумінні чинного законодавства (зокрема, доказів включення вказаного товариства до Державного реєстру фінансових установ).
З огляду на вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, оспорюваний договір, який за своєю правовою природою є договором факторингу, укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки за суб`єктним складом даний правочин суперечить статті 1079 Цивільного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 1, пункту 11 частини першої статті 4 та частині першій статті 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", як такий, що укладений Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" як фактором, який не включений до Державного реєстру фінансових установ та не є фінансовою установою, у зв`язку з чим вказаний відповідач не мав права здійснювати факторингові операції.
Стосовно доводів Міністерства оборони України про порушення оспорюваним договором його прав та законних інтересів колегія суддів зазначає наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Отже, позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен відштовхуватись від тих наданих йому законом прав, які були об`єктивно порушені відповідачем і позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права. 
Відповідно до частини першої статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
В силу норм статей 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою особою, права яких були порушені укладенням спірного правочину.
У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках – прокурора, державних та інших органів, позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси, як заінтересованої особи, безпосередньо порушені спірним договором та в результаті визнання недійсним договору майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. 
Колегія суддів вбачає, що сторонами оспорюваного договору виступають Товариство з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова", у той час як Міністерство оборони України не є стороною вказаного правочину.
Як зазначалося вище, відповідно до пунктів 1.1, 3.4, 3.5, 4.1, 4.2 статуту Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" дане підприємство засноване на державній власності, діє як державне унітарне комерційне підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України. Підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах майна, що йому належить, згідно з чинним законодавством України. Підприємство має право укладати угоди, договори (контракти), набувати майнові та особисті немайнові права, нести зобов`язання у передбачених чинним законодавством України випадках. Майно підприємства становлять основні фонди, обігові засоби та інші оборотні кошти, а також цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі підприємства. Майно підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, підприємство володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою уповноваженого органу управління у випадках, передбачених чинним законодавством України.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є, зокрема, господарські організації – юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.
Державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління. Державні унітарні підприємства діють як державні комерційні підприємства або казенні підприємства (частини перша, третя, восьма статті 73 Господарського кодексу України).
За умовами частин першої, другої статті 74 Господарського кодексу України державне комерційне підприємство є суб`єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.
Згідно з частинами першою, другою статті 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.
Отже, Державне підприємство "Одеський автомобільний ремонтний завод" є самостійним суб`єктом господарювання, який несе відповідальність належним йому майном у правовідносинах, що мають зобов`язальний характер, у той час як орган управління – Міністерство оборони України не має права втручатися в оперативно-господарську діяльність вказаного державного підприємства.
Суд апеляційної інстанції вбачає, що позивач зауважує на порушенні оспорюваним договором його прав, як уповноваженого органу на управління державним майном, а саме: майновим комплексом Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод", оскільки відчуження у межах справи про банкрутство №1-23-32/135-08-4825 вказаного майна з метою задоволення в тому числі і кредиторських вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" може призвести до набуття останнім права власності на державне майно. Про порушення інших прав в суді першої інстанції позивачем не зазначалось.
Між тим, колегія суддів зауважує, що сам факт відступлення права вимоги до Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" не свідчить про порушення прав Міністерства оборони України, оскільки у будь-якому випадку у межах справи №1-23-32/135-08-4825 про банкрутство даного державного підприємства з метою задоволення вимог кредиторів реалізація майна боржника можлива у випадку відсутності у останнього коштів для задоволення вимог як Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд", так і інших кредиторів.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду щодо відсутності порушеного права Міністерства оборони України внаслідок укладення договору відступлення права вимоги до боржника, який перебуває у сфері управління вказаного оборонного відомства, викладено в постанові від 09.10.2018 у справі №916/2005/17. При цьому на необхідності врахування даної правової позиції суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий розгляд до місцевого господарського суду, наголосив безпосередньо в постанові від 16.04.2019 у даній справі.
Південно-західний апеляційний господарський суд також наголошує на тому, що в результаті укладення оспорюваного договору б/н від 21.09.2015 обсяг майнових зобов`язань Державного підприємства Міністерства оборони України "Одеський автомобільний ремонтний завод" не змінився, оскільки до нового кредитора перейшли права в тому ж розмірі, що вони існували у первісного кредитора; не змінився і строк їх погашення.
Враховуючи вищевикладене, з огляду на недоведеність позивачем факту порушення оспорюваним договором прав та інтересів Міністерства оборони України, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок Господарського суду Одеської області щодо наявності правових підстав для задоволення позову у даній справі, оскільки відсутність порушеного права унеможливлює надання судового захисту.
За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. 
Рішення Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 у справі №916/144/17 не відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
В силу статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання Міністерством оборони України позовної заяви та апеляційної скарги на рішення Господарського суду Одеської області від 08.11.2018, а також витрати зі сплати судового збору за подання Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" апеляційної скарги на рішення Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 та касаційної скарги на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2019 покладаються на позивача.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" задовольнити.
Рішення Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 у справі №916/144/17 скасувати.
У задоволенні позову Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" відмовити.
Витрати зі сплати судового збору за подання Міністерством оборони України позовної заяви та апеляційної скарги на рішення Господарського суду Одеської області від 08.11.2018 покласти на Міністерство оборони України.
Витрати зі сплати судового збору за подання Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" апеляційної скарги на рішення Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 та касаційної скарги на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2019 покласти на Міністерство оборони України.
Стягнути з Міністерства оборони України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" 2400 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги та 3200 грн витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 31.01.2022.

Головуючий суддя                                                                      С.В. Таран

Суддя                                                                                          Л.О. Будішевська

Суддя                                                                                          В.В. Бєляновський