ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року	Львів	Справа № 460/9971/21 пров. № А/857/23356/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Запотічний І.І., 
суддя                                                     Матковська З.М. 

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу  Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року (головуючий суддя Комшелюк Т.О., м.Рівне) у справі №460/9971/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

16.07.2021 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (відповідач) в якому просив суд: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з розрахунку 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; 2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу 50 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, встановленої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 26.09.2018 року.
Позов обґрунтовує тим, що з 16.08.2013 року по 26.09.2018 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України, що підтверджується військовим квитком серія НОМЕР_2 . У вересні 2018 року позивача звільнено із військової служби, за п. « 2» ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що підтверджується копією витягу з наказу № 199 від 26.09.2018 року. Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серія НОМЕР_3 від 09.06.2015 року. Згідно з витягом з наказу № 199 від 26.09.2018 року, вислуга років у Збройних Силах України становить: календарна – 5 років 01 місяць, пільгова – 5 років 04 місяці 24 доби. Відповідно, загальна вислуга років у Збройних Силах України ОСОБА_1 становить 10 років 05 місяці 24 доби. В червні 2021 позивач звернувся з заявою до відповідача з проханням надати довідку розрахунку вислуги років військової служби із зазначенням календарної, пільгової та загальної вислуги років, та за наявності загальної вислуги років 10 років і більше, виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з розрахунку 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, встановленої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 26 вересня 2018 року.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що позивач звільнений та виключений зі списків частини 26.09.2018 року. Вказує, що особова справа позивача направлена у військовий комісаріат згідно його направлення на військовий облік перебування в запасі. Відповідно, зробити попередній розрахунок вислуги років у військовій частині НОМЕР_1 не має можливості.  Окрім того, зазначає, що відповідач діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
У відповідності до частини першої  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  (КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення  з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
Позивач в період часу з 16.08.2013 року по 26.09.2018 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України, що підтверджується військовим квитком та копією послужного списку.
26.09.2018 року позивача звільнено із військової служби, за п. « 2» ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що підтверджується копією витягу з наказу № 199 від 26.09.2018 року.
ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серія НОМЕР_3 від 09.06.2015 року.
Згідно з витягом з наказу № 199 від 26.09.2018 року, вислуга років ОСОБА_1 у Збройних Силах України становить: календарна – 5 років 01 місяць, пільгова – 5 років 04 місяці 24 доби.
10.06.2021 позивач звернувся із заявою до відповідача з проханням надати довідку розрахунку вислуги років військової служби із зазначенням календарної, пільгової та загальної вислуги років, та за наявності загальної вислуги років 10 років і більше, виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби.
18.06.2021 відповідач надав лист № 2818, яким повідомив, що позивач звільнений та виключений зі списків частини 26.09.2018 року. Також зазначив, що особова справа позивача направлена у військовий комісаріат згідно його направлення на військовий облік перебування в запасі. Відповідно, зробити попередній розрахунок вислуги років у військовій частині НОМЕР_1 не має можливості.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Статтею 19 Конституції України  встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає  Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII.
Згідно з ч.1  ст. 2 цього Закону  військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни регулює  Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII  (Закон №2011-XII).
Гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено в  ст.12 Закону №2011-XII. Так, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в  Конституції України  та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені  законом  пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до  ст.9 Закону №2011-XII  держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з ч.2, ч.3 цієї  статті 9 Закону №2011-XII  до складу грошового забезпечення входять: - посадовий оклад, оклад за військовим званням; -щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); - одноразові додаткові види грошового забезпечення.  Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Частиною 2 статті 15 цього Закону передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Зазначена норма кореспондується з п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» (далі – Порядок № 393), а саме: військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
У розумінні вказаних правових норм військовослужбовець, що звільнений з військової служби за закінченням контракту, крім військовослужбовців строкової військової служби, має право на виплату одноразової грошової допомоги «за наявності вислуги 10 років і більше». При цьому законодавець не передбачає, що таке право набувається за умови наявності певного виду вислуги (календарної, пільгової тощо). Крім того, законодавець не надає визначень ні «календарної вислуги років» ні «пільгової вислуги років». Правовими нормами Порядку № 393 та Закону № 2011 законодавець лише визначає періоди служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах. Тобто, законодавець визначає лише способи обчислення вислуги років.
Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 24 листопада 2020 року (справа № 822/3008/17), від 11 квітня 2018 року (справа № 806/2104/17), від 21 квітня 2021 року (справа № 380/2427/20).
Колегія суддів вказує, що позивач звільнений з військової служби на підставі підпункту «к» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду). Разом з тим, на момент звільнення позивача, його календарна вислуга становила 5 років 1 місяць, а пільгова - 5 років 04 місяці 24 доби. Отже, відповідно до правил частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позивач як такий, що має вислугу більше 10 років, набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (5 років).
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про задоволення позову, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.
Згідно з  ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308,  311,  315,  316,  321,  322,  325,  328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 460/9971/21 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	З. М. Матковська