Ухвала
 
13 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 201/909/20
провадження № 61-7294св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І., 
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Первинна профспілкова організація співробітників Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»,
третя особа - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року у складі судді Антонюка О. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,
ВСТАНОВИВ:
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2020 року П. Крумханзл звернувся з позовом до Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ППОС АТ КБ «ПриватБанк», профспілка) про визнання незаконним та скасування рішення комітету профспілкової організації.
Позов мотивований тим, що 08 січня 2020 року на засіданні комітету ППОС АТ КБ  «ПриватБанк» в м. Дніпро прийнято рішення про направлення власникам та наглядовій раді АТ КБ «Приватбанк» письмової вимоги про розірвання трудового договору (звільнення) з Головою правління АТ КБ «ПриватБанк» П. Крумханзлом, оформлене протоколом № 19 від 08 січня 2020 року. 
Оспорюване рішення прийнято з підстав, начебто, порушення позивачем законодавства про працю, зокрема статей 46, 139 КЗпП України.
08 січня 2020 року за наслідками прийняття оспорюваного рішення на адресу наглядової ради банку профспілкою направлено вимогу про розірвання трудового договору з Головою правління банку П. Крумханзлом (в порядку статті 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»).
Чинне законодавство містить певні умови застосування статті 33 Закону про профспілки та статті 45 КЗпП України, які передбачають наявність взаємозв`язку між діяльністю профспілкової організації та підприємством, керівнику якого може бути пред`явлено вимогу про розірвання трудового договору.
З преамбули протоколу № 19 від 08 січня 2020 року вбачається, що відповідач має статус первинної профспілкової організації та об`єднує осіб, які працюють в банку. Однак, жодних відомостей про підписання колективного договору в оспорюваному рішенні не зазначено. Позивачу достеменно відомо, що такий колективний договір між банком та відповідачем ніколи не укладався. 
З урахуванням відсутності колективного договору, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем, відсутні правові підстави для розгляду оспорюваного рішення та вимоги про розірвання  трудового договору відповідно до приписів статі 33 Закону про профспілки.
За даними Єдиного державного реєстру ППОС АТ КБ  «ПриватБанк» зареєстрована лише 19 червня 2019 року. Разом з тим, окрім відповідача у АТ КБ «ПриватБанк» наразі створено та зареєстровано 23 профспілкових організації. 
Прийняття оспорюваного рішення зачіпає колективні інтереси працівників банку, а тому позиція профспілкової сторони з даного питання повинна бути злагодженою.
В якості обґрунтування оспорюваного рішення відповідач вказує на наступні порушення: а саме, винесення наказу № 3.16.0.0.0/1-6931368 від 13 червня 2019 року про відсторонення ОСОБА_2 від виконання посадових обов`язків; введення в оману наглядової ради банку щодо того, що ОСОБА_2 не був відсторонений від виконання службових обов`язків та приховування від наглядової ради банку існування наказу № 3.16.0.0.0/1-6931368 від 13 червня 2019 року про відсторонення ОСОБА_2 від виконання посадових обов`язків. Зазначені обставини, на думку відповідача, свідчать про порушення позивачем вимог статей 46 і 139 КЗпП України.
Оспорюване рішення є третьою спробою домогтися розірвання трудового договору з позивачем. Аналогічні за змістом рішення приймалися профспілкою 19 серпня 2019 року та 22 листопада 2019 року та були оспорені позивачем до суду. 
Підставою кожного із трьох рішень профспілки про надсилання наглядовій раді вимоги про розірвання договору з позивачем є начебто порушення позивачем законодавства по відношенню до голови профспілки ОСОБА_2 
19 грудня 2019 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська прийняв рішення у справі № 201/10081/19, яким задовольнив позовні вимоги та визнав незаконним і скасував перше рішення відповідача.
Доводи оспорюваного рішення стосовно нібито незаконного відсторонення ОСОБА_2 від виконання посадових обов`язків, є надуманими та спростовуються самим ОСОБА_2 .
Позивачем не було вчинено жодного порушення законодавства про працю чи про профспілки. Натомість ОСОБА_2 , користуючись своєю посадою голови комітету відповідача, з метою відстоювання виключно власних інтересів, неодноразово використовує власну посаду як інструмент тиску на позивача, чим намагається примусити штучно застосувати норми статті 33 Закону про профспілки та статтю 45 КЗпП України. 
Позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення засідання комітету ППОС АТ КБ «ПриватБанк» в м. Дніпро, оформлене протоколом № 19 від 08 січня 2019 року, про направлення наглядовій раді АТ КБ «ПриватБанк» письмової вимоги про розірвання трудового договору з головою правління П. Крумханзлом.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Жовтневого районного суду  м. Дніпропетровська, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року, позовну заяву задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення комітету ППОС АТ КБ «ПриватБанк», оформлене протоколом № 19 від 08 січня 2020 року, про направлення наглядовій раді АТ КБ «ПриватБанк» письмової вимоги про розірвання трудового договору з Головою правління П. Крумханзлом.
Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.
Судові рішення суду першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що, враховуючи відсутність колективного договору, укладеного між банком та відповідачем, та з урахуванням наявності інших профспілкових організацій у банку, оспорюване рішення було прийняте відповідачем без наявності законних повноважень, а тому є незаконним та підлягає скасуванню. Фактичне відсторонення ОСОБА_2 в розумінні статті 46 КЗпП України не відбулося (аналогічний висновок міститься, зокрема, в ухвалі Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 309/361/17). Сам факт відключення ОСОБА_2 від системи електронного документообігу та засобів корпоративного зв`язку не означає відсторонення працівника від роботи. Більше того, у банку відсутні будь-які документи, які б встановлювали обов`язкове надання ОСОБА_2 певного переліку засобів зв`язку для виконання посадових обов`язків. Доступ ОСОБА_2 до електронних систем банку повністю відновлено, що підтверджено самим ОСОБА_2 в рамках справи № 201/11580/19. Враховуючи викладене, доводи оспорюваного рішення стосовно нібито незаконного відсторонення ОСОБА_2 від виконання посадових обов`язків, є надуманими та спростовуються самим ОСОБА_2 . Відповідач не наділений компетенцією оцінювати достатність чесності та сумлінності роботи позивача. Будь-яке оцінювання відповідачем роботи позивача, що ґрунтується на здогадках і припущеннях, не може розцінюватися як порушення керівником норм трудового законодавства та слугувати підставою для вимоги розірвання трудового договору на вимогу відповідача. Отже, позивачем не було вчинено жодного порушення законодавства про працю чи про профспілки.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У  квітні 2021 року ППОС АТ КБ «ПриватБанк» подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального права та не врахували висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18 червня 2018 року у справі № 804/2581/16. Суд першої інстанції зробив хибний висновок, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що відсутність колективного договору між АТ КБ «ПриватБанк» та ППОС АТ КБ «ПриватБанк» свідчить про відсутність у відповідача повноважень на прийняття оспорюваного рішення. При цьому суд не вказав норму закону, якою він обґрунтовує цей висновок. Висновок Верховного Суду у справі № 804/2581/16 полягає в тому, що згідно статті 33 Закону про профспілки та рішення Конституційного суду України від 29 жовтня 1988 року у справі                     №14-рп/98, право пред`явлення вимоги про розірвання трудового договору з керівником безпосередньо має орган профспілкової організації підприємства, установи, організації, профспілки, створеної працівниками одного підприємства, установи, організації, незалежно від того, чи є така професійна спілка стороною колективного договору, угоди. Згідно частини третьої статті 36 Конституції України, усі професійні спілки мають рівні права. Це означає, що ППОС АТ КБ «ПриватБанк» має такий же обсяг прав і повноважень, як і будь-яка інша профспілка, незалежно від укладення або не укладення нею будь-яких угод з третіми особами, так і колективного договору також. Суди першої та апеляційної інстанцій не застосували пункт 9 частини першої статті 272 КЗпП України, який прямо передбачає право первинної профспілкової організації на прийняття рішення про вимогу до власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства, установи, організації в разі порушення ним трудового та профспілкового законодавства, а також у разі, якщо такий керівник, зокрема, ухиляється від участі в переговорах щодо укладення колективного договору.  Отже вищенаведена норма права прямо передбачає право профспілки на прийняття рішення про вимогу до власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства за відсутності укладеного колективного договору. Апеляційним судом не повно досліджено докази по справі. Суд апеляційної інстанції послався на справу № 201/11580/19 за позовом ОСОБА_2 про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії, але не звернув уваги на те, що на момент прийняття постанови 09 лютого 2021 року, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська на у справі № 201/11580/19 вже набрало законної сили постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року та було залишено без змін ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2020 року. Відповідно до цих рішень, суди прийшли до висновку про незаконність наказу голови правління АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 № 3.16.0.0.0/1-6931368 від 13 червня 2019 року про тимчасове відсторонення ОСОБА_2 від роботи з покладанням виконання його обов`язків на іншого співробітника АТ КБ «ПриватБанк» та необхідності скасування цього наказу.  Натомість суд апеляційної інстанції у цій справі навпаки вказав, що доводи оспорюваного рішення стосовно нібито незаконного відсторонення ОСОБА_2 від виконання посадових обов`язків є надуманими. В постанові Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року у справі № 201/11580/19 зазначено, що «…суд першої інстанції дійшов вірних висновків щодо визнання незаконними та скасування наказу Голови правління АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 № 3.16.0.0.0/1-6931368 від 13 червня 2019 року, оскільки при винесенні оспорюваного наказу відповідачем було допущено порушення норм трудового права, що в свою чергу призвело до порушення трудових прав позивача… як встановлено судом в АТ КБ «ПриватБанк» діє електронний документообіг, а тому відключення позивача від корпоративної пошти та від системи документообігу «ПриватДок» свідчить по неповне забезпечення позивача належними умовами праці, оскільки дані дії перешкоджають позивачу повноцінно виконувати покладені на нього обов`язки».  
Позиція інших учасників справи
У липні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_3 , у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення залишити без змін.
Відзив мотивований тим, що необхідність наявності правового зв`язку між діяльністю профспілки та підприємством регламентована статтями 10 КЗпП України, статтею 19 «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та статей 1, 3, 7 Закону про колективні договори. Тобто, твердження відповідача про те, що чинне законодавство України не містить вимоги укладення колективного договору для представництва профспілкою інтересів трудового колективу не відповідає дійсності. Наявність взаємозв`язку між діяльністю профспілкової організації та підприємством, керівнику якого може бути пред`явлено вимогу про звільнення, є передумовою для застосування статті 45 КЗпП України, що відповідачем не враховується та ігнорується. Як вірно встановлено судами, такий колективний договір між банком та відповідачем ніколи не укладався, у зв`язку з чим на сьогодні відсутні правові підстави для розгляду оспорюваного рішення та вимоги про розірвання відповідно до приписів статті 33 Закону про профспілки. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18 червня 2018 року у справі № 804/2581/16. Відсутність у відповідача права на прийняття рішення про звільнення голови правління банку (позивач) також неодноразово підтверджена в судовому порядку по аналогічним спорам щодо розірвання трудового договору з позивачем. Посилання відповідача на те, що судами першої та апеляційної інстанції проігноровано висновок Верховного Суду у справі № 804/2581/16 не відповідає дійсності та спростовується фактичними обставинами справи. Судами першої та апеляційної інстанцій вірно встановлено, що окрім відповідача у банку створено більше 30 профспілкових організацій з різними статусами. При цьому відповідач не узгоджував оспорюване рішення профспілки з іншими профспілковими організаціями, які діють у банку. Твердження відповідача про те, що невірне тлумачення судом апеляційної інстанції пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду № 9 є порушенням норм матеріального права не може братися до уваги, оскільки відповідачем не обґрунтовано ані невірність тлумачення, ані те, що постанова Пленуму Верховного Суду має статус правового акту. Наразі існують такі, що набрали законної сили рішення судів у справах № 201/10081/19 та 201/11580/19, які по-різному оцінюють наказ та факт обмеження ОСОБА_2 у доступі до деяких електронних систем банку. У зв`язку із вказаними обставинами судове рішення у справі № 201/11580/19 не може бути самостійною підставою для задоволення рішення профспілки про звільнення ОСОБА_1 . Крім того, рішення у справі № 201/11580/19 лише надає оцінку правомірності наказу, однак жодним чином не встановлює факт порушення позивачем законодавства про працю. Викладене спростовує аргументи відповідача стосовно того, що суд першої інстанції був зобов`язаний врахувати позицію, наведену у судовому рішення у справі № 201/11580/19. Крім того, 23 січня 2021 року закінчився строк дії контракту Голови правління АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1, у зв`язку з чим рішенням Правління Наглядової ради АТ КБ «ПриватБанк» від 20 січня 2021 року, починаючи з 24 січня 2021 року виконання обов`язків Голови правління банку покладено на ОСОБА_5 . На підставі протоколу засідання Наглядової ради № 29/21 від На підставі протоколу засідання Наглядової ради № 29/21 від 27 травня 2021 року на посаду Голови правління банку був призначений п. ОСОБА_6 строком на п`ять років.  Правління Національного банку України погодило кандидатуру ОСОБА_6 на посаду Голови правління АТ КБ «ПриватБанк» 08 червня 2021 року. На підставі наказу № Е.17. U. 0. 0/4-6940904 від 190 червня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_6 з 10 червня 2021 року приступив до виконання обов`язків на посаді Голови правління банку.  З огляду на звільнення Голови правління банку ОСОБА_1, рішення у даній справі жодним чином не може вплинути ані на права та обов`язки колишнього голови правління АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1, ані на права профспілки. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 
Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2021 року поновлено ППОСАТ КБ «ПриватБанк» строк на касаційне оскарження рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року, відкрито касаційне провадження у справі № 201/909/20, витребувано справу з суду першої інстанції.
У липні2021 року справа № 201/909/20 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 04 червня 2021 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 804/2581/16, від 11 червня 2018 року у справі № 804/2581/16 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).
Позиція Верховного Суду
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з таких мотивів.
У справі, що переглядається, одним із правових питань, які постали перед колегією суддів, є питання щодо того, чи може вимогу про звільнення у разі порушення законодавства про працю, умов колективного договору керівником подавати профспілка, яка не була стороною колективного договору.
Правове становище професійних спілок, їх статус та повноваження регулюються КЗпП України та Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».
Працівники мають право, зокрема, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку. Первинні профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси. Первинні профспілкові організації здійснюють свої повноваження через утворені відповідно до статуту (положення) виборні органи, а в організаціях, де виборні органи не утворюються, - через профспілкового представника, уповноваженого згідно із статутом на представництво інтересів членів професійної спілки, який діє в межах прав, наданих Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та статутом професійної спілки (стаття 2, частини перша, друга статті 246 КЗпП України).
Статтею 244 КЗпП України передбачено, що права професійних спілок, їх об`єднань визначаються Конституцією України, Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами.
Професійна спілка (профспілка) - добровільна неприбуткова громадська організація, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання); первинна організація профспілки - добровільне об`єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі (частина перша статті 1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки.
Суди встановили, що 08 січня 2020 року на засіданні комітету ППОС АТ КБ «ПриватБанк» прийнято рішення про направлення наглядовій раді АТ КБ «ПриватБанк» письмової вимоги про розірвання трудового договору (звільнення) з головою правління банку П. Крумханзлом, оформлене протоколом засідання профспілки № 19 від 08 січня 2020 року.
В той же день, 08 січня 2020 року за наслідками прийняття оскаржуваного рішення на адресу наглядової ради банку профспілкою було направлено вимогу про розірвання трудового договору з Головою правління банку П. Крумханзлом в порядку статті 33 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та статті 45 КЗпП України.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45 КЗпП України).
Згідно зі статтею 45 КЗпП України на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації, якщо він порушує законодавство про працю, про колективні договори і угоди, Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».
Якщо власник або уповноважений ним орган, або керівник, стосовно якого пред`явлено вимогу про розірвання трудового договору, не згоден з цією вимогою, він може оскаржити рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) до суду у двотижневий строк з дня отримання рішення. У цьому разі виконання вимоги про розірвання трудового договору зупиняється до винесення судом рішення.
У разі, коли рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) не виконано і не оскаржено у зазначений строк, виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) у цей же строк може оскаржити до суду діяльність або бездіяльність посадових осіб, органів, до компетенції яких належить розірвання трудового договору з керівником підприємства, установи, організації.
Пунктом 9 статті 247 КЗпП України передбачено, що виборний орган первинної профспілкової організації приймає рішення про вимогу до власника або уповноваженого ним органу розірвати трудовий договір (контракт) з керівником підприємства, установи, організації, якщо він порушує Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», законодавство про працю, не виконує зобов`язань за колективним договором, допускає інші порушення законодавства про колективні договори.
Суди встановили, що з преамбули протоколу № 19 від 08 січня 2020 року вбачається, що відповідач має статус первинної профспілкової організації та об`єднує осіб, які працюють в банку. Однак, жодних відомостей про підписання колективного договору в оспорюваному рішенні не зазначено.
В банку діє 23 організації профспілок з різним статусом.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати від 26 травня 2021 року у справі № 201/1426/20-ц (провадження № 61-2537св21) зазначено, що «на підприємстві можуть діяти декілька профспілок, які є рівними перед законом і мають рівні права щодо здійснення представництва та захисту прав і інтересів членів профспілки. При цьому положення КЗпП України не передбачають, що вимога про звільнення у разі порушення законодавства про працю, умов колективного договору керівником може бути заявлена лише тією профспілкою, яка було стороною колективного договору».
В той же час Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у постанові від  01 грудня 2021 року у справі № 910/10754/20 зробив інший висновок. Зокрема, вказав, що «Верховний Суд також неодноразово зазначав, що право представляти інтереси всього трудового колективу, а не лише членів профспілки має профспілка, яка уклала колективний договір з адміністрацією підприємства (постанова Верховного Суду від 18.06.2018 у справі №804/2581/16). Судами встановлено, що колективний договір Профспілкою від імені трудового колективу з адміністрацією Банку не укладався (відсутні докази його укладення).
Банк також стверджує, що на дату звернення Профспілки з позовом у Банку діяло 32 профспілкових організації з різним статусом (від первинних до всеукраїнської) і ці твердження не заперечується позивачем. У такій ситуації, відповідно до наведених вище норм законодавства, право представляти інтереси всього трудового колективу мають всі профспілки, і їх позиція має бути узгодженою.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність у Профспілки права представляти інтереси всього трудового колективу Банку, а не лише своїх членів у цьому спорі».
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 18 червня 2018 у справі № 804/2581/16 зазначив, що «скаржник в своїй касаційній скарзі посилається на те, що відсутність колективної угоди, договору між роботодавцем та профспілковою організацією ніяк не звужує прав профспілок в здійснення своїх повноважень відповідно до Закону №1045-XI, а також вказує на те, що вимога до підполковника поліції ОСОБА_8 зроблена не в рамках колективної угоди, а рамках приписів ст. 33 Закону №1045-XI та ст. 45 КЗпП України.
Натомість, Суд зазначає, що діюче законодавство передбачає певні умови застосування статті 33 №1045-XI та ст. 45 КЗпП України, які передбачають наявність взаємозв`язку між діяльністю профспілкової організації та підприємством, керівнику якого може бути пред`явлено вимогу щодо розірвання трудового договору. Так, зі змісту наведених норм вбачається право пред`явлення вимоги про розірвання трудового договору з керівником безпосередньо у органу профспілкової організації підприємства, установи, організації, профспілки, створеної працівниками одного підприємства, установи, організації.
Як визначено в рішення Конституційного Суду України від   29 жовтня 1998 року у справі   №14-рп/98 <…> Поняттям «професійна спілка, що діє на підприємстві, в установі, організації", яке вживається в абзаці шостому частини першої статті 43-1 Кодексу законів про працю України, охоплюється будь-яка професійна спілка (профспілкова організація), яка відповідно до Конституції та законів України утворена на підприємстві, в установі, організації на основі вільного вибору її членів з метою захисту їх трудових і соціально-економічних прав та інтересів, незалежно від того, чи є така професійна спілка стороною колективного договору, угоди <…>.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що між Первинною професійною спілкою «ПРАВОЗАХИСНИКИ КРАЇНИ» та Головним Управлінням національної поліції в Дніпропетровській області колективний договір не укладався. Також зі Статуту позивача не вбачається належності Спілки до Головного Управління національної поліції в Дніпропетровській області.
Такими чином, Суд погоджує висновки судів першої та апеляційної інстанцій стосовно того, що Первинна професійна спілка «ПРАВОЗАХИСНИКИ КРАЇНИ» не є професійною спілкою працівників поліції у розумінні приписів ч.11 ст.62 та ч.1, ч.2 ст.104 Закону України «Про Національну поліцію», що утворюється в органах (закладах, установах) поліції з метою захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів поліцейських».
Відповідно до частини 4 статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року). 
Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).
За таких обставин Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вважає, що наявні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від  01 грудня 2021 року (справа № 910/10754/20) та постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 18 червня 2018 (справа № 804/2581/16 ) та вказати, що: на підприємстві можуть діяти декілька профспілок, які є рівними перед законом і мають рівні права щодо здійснення представництва та захисту прав і інтересів членів профспілки. При цьому положення КЗпП України не передбачають, що вимога про звільнення у разі порушення законодавства про працю, умов колективного договору керівником може бути заявлена лише тією профспілкою, яка було стороною колективного договору.
Крім того, відповідно до частини 5 статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити наступні обставини: з касаційної скарги вбачається, що судом були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; й перегляд справи Великою Палатою потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності.
При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів.
Крім того, відповідно до частини 5 статті 403 ЦПК України єдиним суб`єктом, що уповноважений доходити висновку про наявність у справі виключної правової проблеми є суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати.
Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має, як правило, оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв. Кількісний ілюструє той факт, що така проблема постала не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема.
З погляду якісного критерію на виключність правової проблеми можуть вказувати: 1) відсутність чи неефективність процесуальних механізмів її вирішення, що зумовлює необхідність використання повноважень Великої Палати Верховного Суду (процесуальний аспект); 2) відсутність чи неефективність матеріальних гарантій реалізації, охорони та захисту фундаментальних прав і свобод, внаслідок чого обґрунтованість обмежень останніх може зумовлювати необхідність використання повноважень Великої Палати Верховного Суду (матеріальний аспект).
Відповідно до положень частини 3 статті 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За змістом цієї норми, зважаючи на визначені нею предмет вибору і застосування норми права висновки викладені в ухвалах Великої Палати Верховного Суду врахуванню не підлягають.
З цих підстав Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду не враховує висновки Великої Палати Верховного Суду про необхідність наявності кількісного та якісного показників щодо вирішення спорів у подібних правовідносинах як умови можливості реалізації судом, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, його передбаченого частиною 5 статті 403 ЦПК України права передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, які були висловлені зокрема у таких ухвалах: від 18 травня 2021 року у справі № 758/733/18 (провадження № 14-78цс21); від 09 червня 2021 року у справі № 335/11743/19 (провадження № 14-71цс21); від 30 червня 2021 року у справі № 708/1348/18 (провадження     № 14-101цс21); від 07 липня 2021 року у справі № 393/126/20 (провадження № 14-120цс21); від 13 липня 2021 року у справі № 442/4240/14-ц (провадження № 14-103цс21); від 14 вересня 2021 року у справі № 757/7499/17-ц (провадження № 14-88цс21); від 28 вересня 2021 року у справі № 308/10255/17 (провадження № 14-132цс21).
Враховуючи те, що єдиною передбаченою законом умовою реалізації зазначеного вище права є доходження судом висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду на підставі частини 4 статті 403 ЦПК України вважає за необхідне відступити від зазначеного висновку у контексті наявності у Великої Палати Верховного Суду права та повноважень:
- надавати правову оцінку такому висновку на предмет його дочасності чи обґрунтованості, а також визначати додаткові, порівняно із законодавчо встановленими, умови реалізації судом, який розглядає справу в касаційному порядку, прав такого суду;
- встановлювати для суду, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, критерії оцінки виключної правової проблеми («виключна правова проблема має, як правило, оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв»)».
Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
Передати справу № 201/909/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                  В. І. Крат 

Судді:                                                                            Н. О. Антоненко 

І. О. Дундар 

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук