УХВАЛА

23 грудня 2021 року 
Київ
справа №803/2366/14
адміністративне провадження № К/9901/21273/21  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г., В.М.Соколова
розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 803/2366/14
за позовом  ОСОБА_1 до Служби безпеки України, за участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління Служби безпеки України у Волинській області про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді Гуляка В.В., суддів Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

УСТАНОВИВ:
1. У листопаді 2014 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду із адміністративним позовом до Служби безпеки України (далі - відповідач, СБУ), де, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив: 
1.1. скасувати наказ СБУ по особовому складу №10/12-ос від 23 жовтня 2014 року про звільнення полковника ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління СБУ у Волинській області (далі - наказ №10/12-ос); 
1.2. поновити полковника ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління СБУ у Волинській області;
1.3. стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячне грошове забезпечення за період з 27 грудня 2014 року по 28 серпня 2020 року у розмірі 2419743,91 грн.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач обіймав посаду заступника начальника Управління СБУ у Волинській області, проте 24 жовтня 2014 року наказом по особовому складу його було звільнено із займаної посади відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року № 1682-VII (далі - Закон № 1682-VII) та Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007 (далі - Положення № 1262/2007). Згідно наказу, рішення про застосування щодо позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону № 1682-VII, прийнято у зв`язку з обійманням позивачем з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посади заступника начальника Управління СБУ у Волинській області, що відповідає критеріям, визначеним в пункті 8 частини першої статті 3 Закону.
2.1. Крім того, позивач указував, що в той час, коли він обіймав посаду заступника начальника Управління СБУ у Волинській області, Закон № 1682-VII не діяв, тому встановлені ним заборони не можуть бути розповсюджені на факти, що мали місце у минулому. Таким чином, позивач не може нести відповідальність у вигляді заборони, встановленої у частині третій статті 1 Закону № 1682-VII, лише на підставі самого факту зайняття ним у минулому посади заступника начальника Управління СБУ у Волинській області, що саме по собі не містить (і не може містити) складу жодного правопорушення. Зазначає, що його звільнено з посади лише за формальними ознаками, в силу зайняття ним посади у певний період часу. Його вина у сприянні узурпації влади не встановлена, а отже і застосування індивідуальної відповідальності до позивача неможливе. Перш ніж застосовувати до позивача заходи відповідальності, передбачені Законом № 1682-VII (звільнення, заборона обіймати посади), відповідач зобов`язаний був довести його вину у вчиненні правопорушень, що сприяли узурпації влади ОСОБА_2 , підриву основ національної безпеки і оборони, протиправному порушенню прав і свобод людини.
3. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року позов задоволено частково, визнано протиправним і скасовано наказ №10/12-ОС у частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління СБУ у Волинській області та поновлено ОСОБА_1 на цій посаді з 24 жовтня 2014 року. Стягнуто зі СБУ на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 1891761,62 грн. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 13124,15 грн звернено до негайного виконання. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
3.1. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу № 10/12-ОС як такого, що базується виключно на відомостях, наявних в матеріалах особової справи, оскільки позивач в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймав посаду заступника начальника УСБУ у Волинській області, без доведення факту індивідуальної вини, та поновлення позивача на посаді заступника начальника Управління СБУ у Волинській області з 24 жовтня 2014 року. При цьому суд уважав, що позовна вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає частковому задоволення, без урахування пенсійних виплат.
4. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року апеляційну скаргу СБУ задоволено частково, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року у справі № 803/2366/14 скасовано частково, а саме, в частині задоволення позовних вимог про: поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління СБУ у Волинській області з 24 жовтня 2014 року; стягнення зі СБУ на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 1891761,62 грн; звернення рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 13124,15 грн до негайного виконання, - і в цій частині прийнято нову постанову, якою в задоволенні цих позовних вимог відмовлено. У решті частини рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року у справі № 803/2366/14 залишено без змін.
4.1. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у позовних вимогах ОСОБА_1 просив лише скасувати наказ СБУ по особовому складу від № 10/12-ос від 23 жовтня 2014 року про звільнення полковника ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління СБУ у Волинській області. Проте, накази за грудень 2014 року про звільнення з військової служби та про виключення зі списків особового складу позивач не оскаржив, а також не заявив вимог про поновлення на військовій службі. Отже, на думку суду апеляційної інстанції, в такій ситуації у суду відсутні правові підстави для поновлення позивача на посаді заступника начальника Управління СБУ у Волинській області. 
4.2. Щодо позовних вимог про стягнення середнього грошового забезпечення апеляційний суд зазначив, що спірний наказ №10/12-ОС передбачав збереження попереднього грошового забезпечення позивача на період перебування в розпорядженні начальника Управління СБУ.
4.3. Цей наказ №10/12-ОС в частині зарахування позивача в розпорядження начальника Управління (у зв`язку з проведенням організаційних заходів) з 23 жовтня 2014 року, позивач не оскаржив, а суд першої інстанції рішенням від 04 листопада 2020 року визнав протиправним і скасував його лише у частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління СБУ у Волинській області. Разом з тим протягом періоду з 23 жовтня 2014 року (момент звільнення з посади) по 26 грудня 2014 року (момент звільнення з військової служби) позивач отримував грошове забезпечення, і до суду не ставив вимог про стягнення за цей період середнього грошового забезпечення. Позовна вимога про стягнення з відповідача середньомісячного грошового забезпечення стосується періоду із 27 грудня 2014 року, тобто періоду після звільнення позивача з військової служби.
4.4. Як слідує зі змісту наказу СБУ від 19 грудня 2014 року №10/231-ос позивача звільнено з військової служби на підставі підпункту «а» пункту 61 та підпункту «г» пункту 63 Положення № 1262/2007 у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, а наказом Управління СБУ у Волинській області від 26 грудня 2014 року № 334-ос виключено позивача зі списків особового складу. Водночас позивач у зв`язку із незгодою із вказаними наказами, а також з підставами винесення цих наказів до суду не звертався.
4.5. Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за період із 27 грудня 2014 року по час винесення судового рішення.
4.6. У іншій частині суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції.
5. 10 червня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , де скаржник просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо поновлення позивача на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та в цій частині залишити в силі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року.
5.1. В обґрунтування касаційної скарги скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема статті 235 КЗпП України, в частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління СБУ у Волинській області. 
5.2. Також, вказує, що висновки щодо застосування статті 235 КЗпП України викладені у постановах Верховного Суду від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, від 19 листопада 2020 року у справі № 826/1455/18 та від 09 грудня 2020 року у справі № 826/18134/14 та мають бути враховані, на думку позивача, при розгляді цієї справи.
6. За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
7. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 червня 2021 року касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, з посиланням у касаційній скарзі на те, що в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
8. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
8.1. При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.
9. В обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права через не врахування висновку щодо застосування статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі №826/14554/18 та від 09 грудня 2020 року у справі № 826/18134/14. 
10. Варто зауважити, що у справі № 6-33цс14 спірні правовідносини стосуються звільнення позивача з посади за пунктом 1 статті 41 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
11. Так, у справі № 6-33цс14 позивача було звільнено із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов`язків керівником підприємства згідно з пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України. При цьому, на час звільнення позивач перебував на амбулаторному та стаціонарному лікуванні.
12. Досліджуючи питання застосування приписів частини третьої статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України, Верховний Суд України зробив висновок, що трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. Тобто положення частини третьої статті 40 КЗпП України слід застосовувати також до випадків звільнення працівника з підстав частини першої статті 41 КЗпП України. І як наслідок протиправності звільнення позивача у справі № 6-33цс14 Суд вказав на необхідність застосування у цьому випадку до спірних правовідносин частини першої статті 235 КЗпП України.
13. Таким чином у справі № 6-33цс14 надавалася оцінка застосуванню частини третьої статті 40 та пункту 1 частин першої, другої статті 41 КЗпП України.
14. У справах № 826/18134/14 та № 826/14554/18 Верховний Суд надавав оцінку правомірності оскаржуваних позивачами наказів в частині звільнення з посади на підставі визначеній пунктом 7-2 статті 36 КЗпП України, наказів про звільнення позивачів з військової служби у запас СБУ за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «з» (у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону №1682-VII) та пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також наказів про виключення позивачів зі списків особового складу.
15. Суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій у справах № 826/18134/14, № 826/14554/18, що оскаржувані накази про звільнення позивачів з посади на підставі визначеній пунктом 7-2 статті 36 КЗпП України та з військової служби у запас СБУ за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «з», наказ про виключення позивачів зі списків особового складу підлягають скасуванню як протиправні та, як наслідок, про наявність підстав для застосування у цьому випадку частини першої статті 235 КЗпП України.
16. Отже, висновки Суду у цих справах зроблені виходячи з конкретних, встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін.
17. Повертаючись до обставин цієї справи № 803/2366/14, Верховний Суд зауважує, що предметом розгляду було питання поновлення позивача на посаді з якої останнього звільнено відповідно до пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року № 1682-VII (далі - Закон № 1682-VII) та Положення № 1262/2007 на підставі наказу СБУ від 23 жовтня 2014 року № 10/12-ОС «По особовому складу», який прийнято у зв`язку з обійманням позивачем з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посади заступника начальника Управління СБУ у Волинській області, що відповідає критеріям, визначеним в пункті 8 частини першої статті 3 Закону. 
18. При цьому, наказом СБУ від 19 грудня 2014 року №10/231-ос позивача звільнено з військової служби за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «г» пункту 63 Положення № 1262/2007 у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів та наказом Управління СБУ у Волинській області від 26 грудня 2014 року №334-ос про виключення зі списків особового складу. Водночас позивач у зв`язку із незгодою із вказаними наказами, а також з підставами винесення цих наказів до суду не звертався.
19. Правова оцінка у площині спірних правовідносин цієї справи надавалася судом апеляційної інстанції з урахуванням того, що позивач був військовослужбовцем СБУ. При цьому, у позовних вимогах ОСОБА_1 просив лише скасувати наказ СБУ по особовому складу від № 10/12-ос від 23 жовтня 2014 року про звільнення з посади заступника начальника Управління СБУ у Волинській області. Проте, накази за грудень 2014 року про звільнення з військової служби у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів та про виключення зі списків особового складу позивач не оскаржив, а також не заявив вимог про поновлення на військовій службі. Отже, на думку суду апеляційної інстанції, в такій ситуації у суду відсутні правові підстави для поновлення позивача на посаді заступника начальника Управління СБУ у Волинській області. 
20. Водночас, висновки Верховного Суду у справі № 6-33цс14 ґрунтувалися на фактичних обставинах та відповідних їм правовідносинах, які сутнісно відрізняються від тих, які маємо у цій справі, а також на іншому (відмінному) правовому регулюванні, а саме положеннями частини третьої статті 40 та пункту 1 частин першої, другої статті 41 КЗпП України.
21. У справах № 826/18134/14 та № 826/14554/18 позивачів було звільнено з військової служби у запас СБУ за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «з» у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону № 1682-VII, які були ними оскаржено одночасно із оскарженням наказу про звільнення з посади на підставі визначеній пунктом 7-2 статті 36 КЗпП України.
22. Верховний Суд зауважує, що висновки викладені у постановах Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`якові висновки, викладені у постанова Верховного Суду. здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
23. У контексті спірних правовідносин цієї справи, колегія суддів уважає за необхідне звернути увагу на застосований Великою Палатою Верховного Суду підхід у справі № 9901/277/19 під час вирішення спору у близьких за змістом правовідносинах, де особа, яка проходила військову службу оскаржувала лише наказ про звільнення з посади першого заступника Голови Служби зовнішньої розвідки України, при цьому не оскаржуючи наказ про звільнення з військової служби в запас у зв`язку із закінченням строку контракту.
24. Вирішуючи питання про наявність підстав для поновлення особи на посаді першого заступника Голови Служби зовнішньої розвідки України Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положеннями чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини у справі № 9901/277/19 передбачено заміщення посади першого заступника Голови Служби зовнішньої розвідки України особою вищого офіцерського складу, що перебуває на військовій службі.
25. Ураховуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що звільнення позивача з військової служби в запас Служби зовнішньої розвідки України у зв`язку із закінченням строку контракту унеможливлює застосування такого способу відновлення порушених прав позивача, як поновлення на посаді першого заступника Голови Служби зовнішньої розвідки України.
26. Аналізуючи висновки Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 235 КЗпП України, викладені у постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі № 826/14554/18 та від 09 грудня 2020 року у справі № 826/18134/14, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів констатує, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними до спірних правовідносин у цьому касаційному провадженні, тому не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм права при ухваленні судового рішення, щодо якого подано касаційну скаргу в цій справі, у значенні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС. 
27. Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
28. З аналізу справ № 6-33цс14, № 826/18134/14 та № 826/14554/18, колегією суддів Верховного Суду встановлено, що правовідносини, які вирішувалися у цих справах не є подібними, а відтак наявні підстави для закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 339 КАС України.
29. За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. 
30. Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу. 
31. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі.
Керуючись статтями 339, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, -

УХВАЛИВ:
1. Закрити касаційне провадження №К/9901/21273/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі 803/2366/14.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не оскаржується.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько
А.Г. Загороднюк 
В.М.Соколов
Судді Верховного Суду