КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 753/7876/21                                     Головуючий у суді першої інстанції - Комаревцева Л.В.
Номер провадження № 22-ц/824/3484/2022                                         Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2022 року                                                                                              м. Київ
Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Яворського М.А. (суддя-доповідач),          Кашперської Т.Ц.,          Фінагеєва В.О.,
розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 травня 2021 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків, -
ВСТАНОВИВ:
В квітні 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування»звернулось до суду із позовом до  ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу, посилаючись на те, що під час дорожньо-транспортної пригоди, винним в якій за рішенням суду було визнано відповідача, забезпеченому позивачем транспортному засобу були спричинені механічні пошкодження. В подальшому позивач виплатив страхувальнику суму страхового відшкодування, у зв`язку з чим в останнього виникло право вимоги, про стягнення суми страхового відшкодування з відповідача, який добровільно здійснити такий розрахунок відмовився.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 травня 2021 року позовні вимоги ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача матеріальну шкоду в порядку регресу в розмірі 35 677, 33 грн та судовий збір у розмірі 2 270 грн.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Руденко А.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить апеляційний суд  скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову повністю.
Так, апелянт вказує, що на його думку судом першої інстанції було неправильно застосовано норми ЦК України, оскільки під час розгляду справи не було встановлено реальну вартість виконаних робіт необхідних для відновлення пошкодженої речі, не встановлено факт виникнення деліктного зобов`язання.
Апелянт наголошує, що в даній справі позивачем є не потерпіла особа, а інша особа, яка стверджує, що з її боку відбулось відшкодування шкоди на підставі договору страхування. Таким чином, з боку ПрАТ «СК «Арсенал страхування» підлягає доведенню належними доказами факт відшкодування ОСОБА_3 - власнику авто, шкоди заподіяної ОСОБА_1 .
Апелянт не погоджується із висновком суду щодо вартості відновлювального ремонту транспортного засобу потерпілої ОСОБА_3 , оскільки рахунок - фактура не може бути доказом завданого матеріального збитку, необхідного для відновлення пошкодженої речі, а лише відображає вартість відновлювального ремонту транспортного засобу на конкретному СТО на певну дату. При цьому, такий рахунок не містить зменшення на фізичний знос і обґрунтування необхідності повної заміни деталей авто, а висновок про те, що позивач сплатив страхове відшкодування у розмірі 35 677,33 грн не ґрунтується на доказах, що містяться в матеріалах справи.
Вказує, що іншим доказом на підставі якого ґрунтується рішення суду є звіт про визначення вартості відновлювального ремонту на підставі якого судом встановлено розмір реальної вартості заподіяної з боку відповідача та сплаченої з боку позивача шкоди.
Таким чином, позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача щодо стягнення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ, але при цьому як на підставу позову посилається на Звіт про визначення вартості відновлювального ремонту, а не на звіт щодо визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ, на підставі якого можливо було б визначити саме розмір завданих збитків.
Підсумовуючи вищевикладене, відповідач вважає, що з боку позивача не було надано належних доказів щодо сплати страхового відшкодування на користь ОСОБА_3 , як потерпілої особи, а також не доведено наявність права регресної вимоги до винної особи - ОСОБА_1 , у зв`язку з чим у ПрАТ «СК «Арсенал страхування» відсутнє порушене право.
Зокрема, докази, які містяться в матеріалах справи, не дають можливості встановити причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_1 у вигляді пошкодження автомобіля ОСОБА_3 та обов`язком ОСОБА_1 сплатити вартість відновлювального ремонту на користь ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на підставі ст. 1191 ЦК України.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ПрАТ «СК «Арсенал страхування» мотивував своє рішення тим, що оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована в ПрАТ «СК «Арсенал страхування», а винна в ДТП особа ОСОБА_1 на момент ДТП не застрахував свою відповідальність, а також враховуючи, що ПрАТ «СК «Арсенал страхування» виплатило страхове відшкодування потерпілій особі, то останнє набуло право регресної вимоги до відповідача по справі.
 Також судом було зазначено, що оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки відповідач в добровільному порядку відшкодувати завдану шкоду відмовляється, а тому остання підлягає стягненню в примусовому порядку.
Апеляційний суд погоджується із  вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 15 липня 2018 року приблизно о 16 год. 50 хв. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Toyota» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись біля буд. № 36-А по вул. Вербицького в Дарницькому районі м. Києва, в порушення п.10.9 Правил дорожнього руху України, під час руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечним, у зв`язку з чим скоїв зіткнення з автомобілем «Toyota» державний номерний знак НОМЕР_2 , що призвело до пошкодження всіх зазначених транспортних засобів.
Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 27 липня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.16).
На момент вчинення ДТП, автомобіль марки «Toyota» державний номерний знак НОМЕР_2 було застраховано в ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування», що підтверджується договором добровільного страхування наземного транспорту № 1253/17-Т/К/06 від 15 вересня 2017 року, укладеного з ОСОБА_3 (а.с.7-11).
Відповідно до інформації з централізованої бази даних МТСБУ автомобіль із державним номерним знаком НОМЕР_1 станом на 15 липня 2018 року застраховано не було (а.с.6). 
Відповідно до страхового акту №006.00973318-1 за договором страхування № 1253/17-Т/К/06 від 15 вересня 2017 року, від 26 липня 2018 року зазначене ДТП визнано страховою подією, з настанням якої виникає обов`язок страховика виплатити страхове відшкодування. Розмір відшкодування, який підлягає до виплати - 35 677,33 грн (а.с.18).
За умовами договору страхування, страхова компанія відшкодовує фактичну вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля.
В матеріалах справи міститься також рахунок-фактура № АС-00003933 від 19 липня 2018 року ФОП ОСОБА_4 на суму 35 677,33 грн (а.с.20).
Відповідно до Звіту про визначення вартості відновлювального ремонту колісного транспортного засобу «Toyota Camry» державний номерний знак НОМЕР_2 від 23 липня 2018 року зроблено висновок, що вартість відновлювального ремонту станом на дату оцінки складає 35 858,46 грн (а.с.21-36).
  Відповідно до платіжного доручення №9724732 від 26 липня 2018 року ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» сплатило 35 677,33 грн на користь ФОП ОСОБА_4 . Призначення платежу : страхова виплата ОСОБА_3 , Акт № 006.00973318-1 від 26 липня 2018 року, заг. рах. № АС-00003933 від 19 липня 2018 року (а.с.37).
Перевіряючи доводи викладені в апеляційній скарзі та обґрунтованість висновку суду першої інстанції колегія суддів виходить із наступного.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пунктом 9 частини першої цієї статті віднесено страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини (аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18)).
У випадках коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 цього Закону, страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Разом із тим із матеріалів справи вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_1 будучи володільцем автотранспортного засобу «TOYOTA» ДНЗ НОМЕР_1   визначеного законом (7 Закону України «Про страхування» та ст. 999 ЦК України) не виконав і не застрахував  свою цивільно-правову відповідальність, а тому обов`язок по відшкодуванню шкоди завданої даним автомобілем зобов`язаний нести сам. 
Згідно зі статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на день настання ДТП не була застрахована, у зв`язку із чим, він, як особа винна у завданні матеріальної шкоди ОСОБА_3 , має сплатити завдані збитки.
Оскільки матеріальні збитки ОСОБА_3 було компенсовано страховою компанією, в якій остання застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування», то останнє набуло право регресної вимоги (суброгації) до відповідача по справі, замінивши потерпілу ОСОБА_3 у  вказаних правовідносинах.
В поданій апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що позивачем не було доведено розміру завданих збитків, а також факту здійснення виплати ОСОБА_3 .
Проте, апеляційний суд критично оцінює вказані доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про страхування» страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку. Страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування, страхове відшкодування виплачується у такій же частці від визначених по страховій події збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування.
За частиною першою статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦПК України, пункту 3 частини першої статті 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.
Згідно із частиною першою статті 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
Обов`язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику виникає у разі, якщо такий страховий випадок прямо передбачений умовами договору страхування.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 березня  2018 року у справі № 583/1033/17 (провадження № 61-3440св18).
Так, матеріалами справи підтверджено, що страховик ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» здійснив оплату ремонту автомобіля ОСОБА_3 на суму 35 677,33 грн, що підтверджується платіжним дорученням №9724732 від 26 липня 2018 року.
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно з частинами першою, другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини в завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.
Також колегією суддів враховано, що відповідно до пункту 7. 38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, значення коефіцієнту фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю, для нових складників та складників транспортного засобу, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових транспортних засобів виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових транспортних засобів.
У справі, що переглядається, належний потерпілій особі транспортний засіб марки «Toyota Camry» державний номерний знак НОМЕР_2 , відповідно до матеріалів справи випущено у 2013 році. Отже, у наведеному випадку значення коефіцієнту фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Апелянт по справі не надав належних і допустимих доказів на спростування суми страхового відшкодування, яке було виплачено ОСОБА_3 страховою компанією.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення на підставі повно та всебічно досліджених обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення поданої апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Судді : 
 
          _______________                ________________                ______________
           М.А.Яворський                    Т.Ц.Кашперська                   В.О.Фінагеєв