ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01 лютого 2022 року           справа №200/10293/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гайдар А.В., Геращенко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 р. у справі № 200/10293/21 (головуючий І інстанції Куденков К.О.) за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області про визнання протиправними дій, визнання протиправним і скасування повідомлення і зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                              У С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Управління соціального захисту населення Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області про визнання протиправними дій, визнання протиправним і скасування повідомлення і зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить: - визнати протиправними дії і зобов`язати вчинити певні дії; - визнати протиправним і скасувати повідомлення від 25.03.2021 № 08/03-00767 про відмову в призначенні щомісячної адресної допомоги внутрішньо перемішеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з 19.03.2021; - зобов`язати призначити і виплатити щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з 19.03.2021.
Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач неправомірно відмовив їй в призначенні щомісячної адресної допомоги особі, яка переміщується з тимчасово окупованої території України.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 р. у справі № 200/10293/21 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправним і скасовано рішення Управління соціального захисту населення Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області від 25 березня 2021 про відмову в наданні ОСОБА_1 щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. Зобов`язано Управління соціального захисту населення Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області призначити і виплатити ОСОБА_1  щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, з 19 березня 2021 року. В іншій частині позовних вимог – відмовлено.                                                                                                                        
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідно до Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 505 особам працездатного віку, яким виплату грошової допомоги було припинено відповідно до пункту 7 цього Порядку (як у випадку позивача), грошова допомога не призначається, крім осіб, які після припинення виплати грошової допомоги втратили працездатність.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, місце проживання якої було зареєстровано на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України НОМЕР_1 , а фактичне місце проживання/перебування – на підконтрольній українській владі території за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 03.02.2019 № 1421008260.
Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 позивач з 02.02.2021 прийнята учнем укладальника хлібобулочних виробів в булочний цех, а з 02.03.2021 переведена укладальником хлібобулочних виробів в ПрАТ “Торецький хлібокомбінат”.
Вказане підтверджується довідкою №125 від 26.04.2021, яка видана Приватним акціонерним товариством “Торецький хлібокомбінат”. 
19 березня 2021 року позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області із заявою для призначення щомісячної адресної допомоги особам внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. 
Рішенням Управління соціального захисту населення Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області від 25 березня 2021 року   позивачу було відмовлено в наданні щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, на підставі п. 7 Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 505.
  У повідомленні відповідача від 25.03.2021 № 08/3-00767 про відмову в наданні щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, зазначено, що оскільки виплату позивачу допомоги було припинено з 19.12.2015 відповідно до п. 7 Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 505, для призначення щомісячної адресної допомоги з 19.03.2021 немає законних підстав.
Рішенням Департаменту соціального захисту населення Дзержинської міської ради від 16.09.2015 позивачу призначено допомогу переміщеним особам на проживання як працездатній не працюючий особі по 18.12.2015.
Рішенням від 18.12.2017 позивачу відмовлено в наданні допомоги переміщеним особам на проживання 
Відповідно до ч. 2   ст. 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Статтею 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII  “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб”  (далі - Закон № 1706-VII) визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Кожна дитина, у тому числі яка прибула без супроводження батьків, інших законних представників, отримує довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. 
Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Відповідно до пункту 2 Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 505 (надалі за текстом - Порядок №505) передбачено, що грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, їх дітям, які народилися після дати початку проведення антитерористичної операції, тимчасової окупації або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.
Разом з цим, з огляду на інші положення пункту 2, така допомога могла бути призначена і на кожний наступний шестимісячний строк, у випадку подання представником сім`ї до уповноваженого органу заяви, в якій повідомляється про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги, а також пред`явлення довідки всіх членів сім`ї про взяття їх на облік як осіб, які переміщуються, строк дії яких продовжено на наступний період.
Відповідно до п. 3 Порядку № 505 особам працездатного віку, яким виплату грошової допомоги було припинено відповідно до пункту 7 цього Порядку, грошова допомога не призначається, крім осіб, які після припинення виплати грошової допомоги втратили працездатність.
При цьому, суд дійшов висновку про те, що пункт 3 Порядку № 505 не передбачає абсолютну заборону на призначення щомісячної адресної допомоги тим особам, яким вона була припинена відповідно до пункту 7 вказаного Порядку, а містить правило щодо не призначення допомоги саме на наступний строк, під яким слід розуміти один шестимісячний строк (оскільки тільки на такий строк допомога і призначається), наступним за періодом в якому виплату допомоги було припинено особі на підставі пункту 7 Порядку №505. Тому вищезазначеним Порядком не заборонено звертатись позивачу з заявою саме про призначення адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам, після того, як вона вже отримувала її та підстав для відмови у призначенні такої допомоги немає, оскільки чинним законодавством не встановлено чіткої заборони на призначення такої допомоги особі в подальшому.
Згідно з п. 8 Порядку № 505, уповноважені органи протягом 10 днів після подання уповноваженим представником сім`ї заяви та документів, зазначених у пункті 5 цього Порядку, призначають грошову допомогу або відмовляють у її призначенні, про що надають відповідне повідомлення уповноваженому представнику сім`ї.
Верховним Судом у постанові від 27 березня 2018 року у справі №333/3750/17 (2-а/333/199/17) висловлено правову позицію, що у разі припинення виплати особі грошової допомоги на підставі пункту 7 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, така допомога їй не призначається лише на наступний строк. При цьому, чинним законодавством не встановлено заборони на призначення такої допомоги особі в подальшому. З системного аналізу пункту 12 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг вбачається, що вказаним пунктом регулюються умови припинення призначеної грошової допомоги та умови поновлення виплат допомоги, яка була раніше призначена але її виплата була припинена з зазначених підстав. Порядок не містить заборони чи інших обмежень на право отримання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за умови її отримання раніше. Допомога надається не більше ніж на 6 місяців і у подальшому за заявою строк може бути пролонговано.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Суханов та Ільченко проти України” зазначено, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності. Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи.
Суд дійшов висновку, що грошова допомога на наступний строк не призначається тільки тим особам, які продовжують перебувати у статусі непрацевлаштованої (безробітної) особи. У разі, якщо така особа працевлаштувалася і її статус не суперечить пунктам 2-7,12 Порядку №505, то вона знову набуває право на призначення щомісячної адресної допомоги.
Судом встановлено, що позивач прийнята на роботу до ПрАТ “Торецьким хлібокомбінат” та з 2021 року працевлаштована.
Ураховуючи те, що позивач працевлаштована з 2021 року, суд вважає, що ОСОБА_1 має право на отримання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про безпідставність відмови позивачеві у призначення щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам на покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг на сім`ю за її заявою від 19.03.2021 року.
Рішенням Управління соціального захисту населення Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області від 25 березня 2021 року   - є протиправним.
Суд зазначає, що позивачем обране невірний спосіб захисту щодо оскарження повідомлення УСЗН про відмову у наданні допомоги переміщеним особам на проживання від 25.03.2021, оскільки таке повідомлення не рішенням (індивідуальним актом) суб`єкта владних повноважень у розумінні п. 19 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України. Безпосередньо вказане повідомлення не створює правових наслідків для позивача, оскільки такі наслідки створює зазначене рішення від 25.03.2021, на підставі якого складно повідомлення.
Частиною 3 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ураховуючи наведене, з метою забезпечення правової визначеності в спірних правовідносинах, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог для захисту прав позивача і прийняти рішення про визнання протиправним та скасування рішення від 25.03.2021, що відповідає приписам п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 р. у справі № 200/10293/21 - залишити без задоволення.                                                                                
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 р. у справі № 200/10293/21 - залишити без змін.                                                                                       
Повне судове рішення складено 01 лютого 2022 року.    
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     А.В. Гайдар

                                                                                                               І.В. Геращенко