Номер провадження: 22-ц/813/3332/22 
Номер справи місцевого суду: 519/276/18
Головуючий у першій інстанції Барановська З. І.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,
з участю секретаря Хухрова С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 09 березня 2021 року, постановленого під головуванням судді Барановської З.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Лідер-Сервіс» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, заборгованості по заробітній платі та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, за участю третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору Головне управління Держпраці в Одеській області, -
в с т а н о в и в:
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лідер-Сервіс» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, заборгованості по заробітній платі та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, за участю третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору Головне управління Держпраці в Одеській області, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з ТОВ «Лідер-Сервіс» на його користь невиплачену заробітну плату (компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2010, 2011, 2012, 2013, 2014 роки), що становить 3366,96 грн., індекс інфляції за час затримки невиплаченої заробітної плати нарахований за період 18.06.2014 - 01.05.2019 та складає 4542,83 грн., добові за час перебування у відрядженні в сумі 31 865,20 грн., середній заробіток в сумі 70 644,00 грн. за весь час затримки не виплачених належних звільненому працівнику ОСОБА_1 сум за період з 18.06.2014 по 01.05.2019 та зобов`язати ТОВ «Лідер-Сервіс» утримати та сплатити податки та збори з вищезазначених сум.
В обґрунтування свого позову зазначив, що він працював у ТОВ «Лідер-Сервіс» з 01.05.2010 по 17.06.2014. Звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням. На день звільнення відповідачем не виплачена компенсація за невикористану відпустку за 2010, 2011, 2012, 2013, 2014 роки, а також відповідачем не виплачені добові за час перебування у відрядженні. Відмову виплатити усі кошти, які слід було виплатити на день звільнення з роботи, відповідач обґрунтував відсутністю грошових коштів. Офіційно на вищезазначеному підприємстві позивачу нараховувалась мінімальна заробітна плата. За період роботи у ТОВ «Лідер-Сервіс» він не використав жодного дня щорічної відпустки. Якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на щорічну відпустку за декілька попередніх років, він має право використати їх, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому повинна бути виплачена компенсація за всі невикористані дні щорічних відпусток.
Також зазначив, що ТОВ «Лідер-Сервіс» порушило норми КЗпП України, а саме ст.117 КЗпП України, не виплатило з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки на день фактичного розрахунку.
Рішенням Южного міського суду Одеської області від 09 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не взяв до уваги надані до суду докази, також не врахував доводи позову та пояснення по справі.
Відзиву до суду надано не було.
В судове засідання, призначене на 19 січня 2022 року ОСОБА_1 , представник Головного управління Держпраці в Одеській області не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином у відповідності до п.п. 1, 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 56-64, 100-102 т. 2).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
На адресу суду від ОСОБА_2 , представника Головного управління Держпраці в Одеській області надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника управління (а.с. 103-104).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Левіта В.В., представника ТОВ «Лідер-Сервіс», перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 01.05.2010 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу водієм ТОВ «Лідер-Сервіс», на підставі наказу №1 від 01.05.2010 року, що підтверджується копіями наказу, трудової книжки (т.1 а.с.12-12 зв.б., 108).
01.03.2012 року ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням на підставі наказу №3 від 01.03.2012 року, що підтверджується копіями наказу, податкового розрахунку за І квартал 2012 року (т.1 а.с.109, 130).
01.12.2012 року ОСОБА_1 знову був прийнятий на посаду водія на підставі наказу №5 від 01.12.2012, що підтверджується копіями наказу, податкового розрахунку за І квартал 2012 року та 17.06.2014 року звільнений за власним бажанням на підставі наказу №2-к від 17.06.2014, що підтверджується копіями наказу, трудової книжки, податковому розрахунку за 4 квартал 2012 року (т.1 а.с.110, 128-129, 12-12 зв.б., 111, 138).
Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористану відпустку, заборгованості по заробітній платі та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, суд першої інстанції виходив із того, що позов є необґрунтованим та недоведеним.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.
Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно із ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця виплатити грошову компенсацію робітнику при звільненні за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Як вбачається з матеріалів справи за період роботи на посаді водія ТОВ «Лідер-Сервіс» з 01.05.2010 року по 01.03.2012 року ОСОБА_1 перебував у щорічній відпустці в травні 2011 року (30 календарних днів) та йому були нараховані до виплати кошти в розмірі 960 грн., які позивачем отримані, також він перебував у щорічній відпустці у лютому 2012 року (29 календарних днів) перед звільненням та йому були нараховані до виплати кошти в розмірі 1073 грн., які ним теж були отримані (т.1 а.с.45, 145, 186, 195).
Також за період роботи на посаді водія ТОВ «Лідер-Сервіс» з 01.12.2012 року по 17.06.2014 року перебував у щорічній відпустці в грудні 2013 року (31 календарний день) та йому були нараховані до виплати кошти в розмірі 1218 грн., які позивачем отримані, також він перебував у щорічній відпустці у червні 2014 року (16 календарних днів) перед звільненням та йому були нараховані до виплати кошти в розмірі 609 грн., які ним теж були отримані (т.1 а.с.45зв.б., 128-129, 135, 138, 158-159, 165).
Згідно із Довідником ознак доходів, наведених у додатку до Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом ДПА України від 24.12.2010 №1020, сума відпускних відображається у податковому розрахунку за ф. №1ДФ під ознакою доходу «101».
Висновки суду про те, що вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку не підлягають задоволенню відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки вимоги позивача спростовуються розрахунково-платіжними відомостями, відомостями на виплату грошей та податковими розрахунками сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку ТОВ «Лідер-Сервіс», формою ОК-5 ПФУ, в яких зазначено, що позивач перебував у відпустці у травні 2011 року, лютому 2012 року, грудні 2013 року та червні 2014 року та йому були виплачені кошти за чергову відпустку у травні 2011 року в розмірі 960 грн., лютому 2012 року – 1073 грн., грудні 2013 року – 1218 грн. та червні 2014 року – 609 грн. загальна сума 3860 грн.
Згідно із вимогами ч.5 ст.95 КЗпП України, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законом порядку.
Висновки суду про те, що оскільки вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку не підлягають задоволенню, то не підлягають задоволенню вимоги про стягнення індексації за час затримки цієї компенсації відповідають вимогам закону.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду про незадоволення позовних вимог про стягнення добових витрат у розмірі 31 865,20 грн., оскільки позивачем не доведено та не надано належних доказів, що він перебував у закордонних відрядженнях до Республіка Молдова, як працівник ТОВ «Лідер-Сервіс».
Відповідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Судом встановлено, що позивачу були виплачені всі суми під час звільнення, тому суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що вимоги про стягнення компенсації втрати заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати не підлягають задоволенню. 
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
На підставі вищевикладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволені позову, оскільки порушень з боку ТОВ «Лідер-Сервіс`під час виплати позивачу сум при звільненні встановлено не було.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не взяв до уваги надані до суду докази, також не врахував доводи позову та пояснення по справі, колегія суддів вважає безпідставними, так як докази, які б спростовували обґрунтованість такого висновку суду, не надані та в матеріалах справи відсутні.
Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, та позовних вимог.
Також колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги такими, щозводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Южного міського суду Одеської області від 09 березня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 24 січня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Т.В. Цюра