ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 грудня 2021 року           справа №227/2158/17 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Гаврищук Т.Г., суддів Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Стасюка Вячеслава Олексійовича, в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2021 р. у справі № 227/2158/17 (головуючий І інстанції Корнєєва В.В., повний текст складено 16.09.2021 року в м.Добропілля Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Управління Пенсійного фонду України в Будьоннівському районі м. Донецька про заміну сторони у справі її правонаступником, -

                                                      УСТАНОВИВ:

25.08.2021 року від представника позивача Стасюка Вячеслава Олексійовича, в інтересах ОСОБА_1 на адресу Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшла заява про заміну сторони у справі її правонаступником (а.с. 177-179).
Заява обґрунтована тим, що боржник в особі Управління Пенсійного фонду України в Будьоннівському районі м. Донецька не відновив свою діяльність, у зв`язку із чим судове рішення у адміністративній справі №227/2158/17, яке набрало законної сили, не може бути виконане. Представник заявника зазначає, що на даний час правонаступником Управління Пенсійного фонду України в Будьоннівському районі м. Донецька є Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, у зв`язку з чим звернувся до суду із вказаною заявою, про заміну сторони у справі її правонаступником.
Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2021 року у задоволенні заяви представника позивача Головинової Олени Федорівни, в інтересах якої діє адвокат Стасюк Вячеслав Олексійович, відповідачі: Управління Пенсійного фонду України в Будьоннівському районі м. Донецька, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, про заміну сторони у справі її правонаступником відмовлено (а.с. 200).
Не погодившись з судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, вважає ухвалу прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та замінити сторону у справі її правонаступником.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що відповідно до частини першої статті 264 КАС України (рішення Верховного Суду у справі №757/42781/15-а) у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи, суд може замінити сторону виконавчого провадження її правонаступником. Наголошує, що Постановою Правління Пенсійного фонду України від 12 травня 2015 року №9-1 визначено місцезнаходження УПФ України в Будьоннівському районі м.Донецька - місцезнаходження Добропільського ОУПФ України, однак зазначене управління Пенсійного фонду України не здійснює свої повноваження. Певний обсяг повноважень Управління ПФУ в Будьоннівському районі м. Донецька повинне здійснювати саме Добропільське об`єднане управління ПФУ.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області проти доводів апеляційної скарги заперечувало, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
30.08.2017 року Добропільським міськрайоним судом Донецької області по справі №227/2158/17 було ухвалене рішення, яким позовна заява ОСОБА_1 була задоволена, визнано протиправною бездіяльність УПФУ в Будьоннівському районі м. Донецька щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01.08.2014 року і не нарахуванні та невиплаті пенсії з 01.11.2014 року, зобов`язано УПФУ в Будьоннівському районі м. Донецька поновити ОСОБА_1 виплату пенсії з 01.08.2014 року і нарахування та виплату пенсії з 01.11.2014 року. Також було допущене негайне виконання постанови суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 пенсії за один місяць та вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а.с. 52-55)
Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 31.10.2017 року постанова Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30.08.2017 року у справі №227/2158/17 була скасована, у задоволенні позову відмовлено (а.с. 93-96).
Постановою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 17.03.2020 року по вказаній справі була задоволена касаційна скарга ОСОБА_1 , була скасована постанова Донецького апеляційного адміністративного суду від 31.10.2017 року, а постанова Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30.08.2017року залишена в силі (а.с. 139-144).
18.05.2020 року було відкрито виконавче провадження № 62099526, але 12.01.2021 року державним виконавцем була прийнята постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі ч. 3 ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 174).
Станом на теперішній час боржник в особі Управління Пенсійного фонду України в Будьоннівському районі м. Донецька не відновив свою діяльність, у зв`язку із чим судове рішення у адміністративній справі №227/2158/17, яке набрало законної сили, не виконане.
Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2021 року відмовлено у задоволені заяви про заміну сторони у справі її правонаступником, у зв`язку з тим, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що Управління Пенсійного фонду України в Будьоннівському районі м.Донецька ( ЄДРПОУ 21956079) не перебуває в процесі припинення та має керівника.
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Заміна сторін в площені виконання рішення суду може проводитись на стадії примусового виконання, тобто наявності виконавчого провадження.
Процесуальне правонаступництво – це перехід процесуальних прав і обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи зі складу спірного матеріального правовідношення.
Загальною ознакою способу набуття права власності є правонаступництво, тобто перехід прав та обов`язків від однієї особи до іншої.
Статтею 33 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців” визначено, що юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу, перетворення (реорганізації) або в результаті ліквідації за рішенням, прийнятим засновниками (учасниками) юридичної особи або уповноваженим ними органом, за судовим рішенням або за рішенням державних органів, прийнятим у випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що процедура ліквідації передбачає значний обсяг певних дій, і, відповідно до ч. 2 ст. 104 Цивільного кодексу України, юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. 
Згідно інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, судом встановлено, що Управління Пенсійного фонду України в Будьоннівському районі м. Донецька (ЄДРПОУ 21956079) не перебуває в процесі припинення та має керівника ОСОБА_2 .
Згідно інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, судом встановлено, що Добропільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (код ЄДРПОУ 37755477) перебуває в стані припинення.
Частинами 2 та 3 ст.81 ЦК України встановлено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права; цим Кодексом встановлюється порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права; порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом.
Порядок утворення, реорганізації або ліквідації юридичних осіб публічного права врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади» від 20.10.2011 року №1074 (надалі - Порядок №1074).
У відповідності до п.1 Порядку №1074, цей Порядок визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.
Пунктом 5 Порядку №1074 передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.
Пунктом 6 Порядку №1074 визначено, що права та обов`язки органів виконавчої влади переходять:
- у разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття;
- у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади;
- у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу;
- у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади;
- у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань і функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.
Таким чином, законодавством передбачено правонаступництво центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів -юридичних осіб публічного права. Виключення становить лише випадок, коли держава відмовляється від виконання функцій та завдань, які виконував орган виконавчої влади, що ліквідовується.
Згідно з Переліком управлінь Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднаних управлінь Донецької та Луганської областей, які здійснюють повноваження з обслуговування страхувальників на період проведення антитерористичної операції, затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 12 травня 2015 року № 9-1, місцезнаходження управління ПФУ, що тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, а саме Управління ПФУ в Будьоннівському районі м. Донецька, є Добропільське об`єднане управління Пенсійного фонду України за адресою: 85000, м.Добропілля, вул. Незалежності, буд. 28а.
Постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2020 року №925 реорганізовано деякі територіальні органи Пенсійного фонду України в Донецькій та Луганській областях шляхом приєднання до головних управлінь 
Пенсійного фонду України в Донецькій та Луганській областях за переліком згідно з додатком, зокрема до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області приєднується Добропільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. За статтею 1 Закону України “Про виконавче провадження” під виконавчим провадженням як завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) розуміється сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України “Про виконавче провадження” сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Положення частини п`ятої статті 15 цього Закону передбачають, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив. У разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.
Згідно з частиною першою статті 379 КАС України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.
Статтею 52 КАС України визначено, що у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
З аналізу наведених вище норм, суд вправі замінити сторону виконавчого провадження виключно у випадках вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір.
Водночас, суд зазначає наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей" від 7 листопада 2014 року №595 зобов`язано міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації забезпечити до 1 грудня 2014 року переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в населенні пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.
Місцезнаходження Управління Пенсійного фонду України в Будьоннівському районі м. Донецька (ЄДРПОУ 21956079) є місцезнаходження Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (код ЄДРПОУ 37755477), однак зазначене управління не здійснює свої повноваження.
У рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(ІІ)/2019 зазначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України/абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац восьмий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10- р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого статтею 55 Конституції України права кожного на судовий захист.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11- рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року№ 5-рп/2013).
Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Також, Конституційний Суд України, взявши до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.
Конституційний Суд України наголосив, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Про виконання адміністративних рішень і судових рішень в області адміністративного права, в розділі II Рекомендацій «Виконання судових рішень, що стосуються адміністративних органів» зазначено, що Держави-члени повинні забезпечити, щоб адміністративні органи виконували судові рішення в розумні терміни. Щоб повністю виконати судові рішення, адміністративні органи повинні вживати всіх необхідних заходів відповідно до законодавства (пункт а). У випадку невиконання адміністративним органом судового рішення, повинна бути передбачена відповідна процедура забезпечення виконання даного рішення (пункт Ь).
Пунктом 54 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень передбачено, що згідно з тлумаченням Європейського суду з прав людини, право на справедливий суд, зафіксоване в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, означає не лише те, що судове рішення повинно бути ухвалено в розумні строки, а й те, що воно повинно бути - коли це доречно - таким, яке можна ефективно виконати на користь сторони, яка виграла справу. Справді, Конвенція не передбачає теоретичного захисту прав людини, а має на меті гарантувати максимальну ефективність такого захисту.
Також колегія суддів враховує практику застосування Європейським судом з прав людини Конвенції про захист прав людини і основних свобод, так Суд зазначив про неможливість особою домогтися виконання судового рішення, винесеного на її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини (справа Жовнер проти України, заява №56848/00, пункт 33).
Суд також відзначив, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін.
Суд звертає увагу на пілотне рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання.
Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Суд також виходить з того, що важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень протоколу («Бурдов проти Росії», заява №589498/00, пункт 34).
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Hornsby v. Greece» (заява №18357/91, пункт 40), «Деркач та Палек проти України» (заяви № 34297/02 та №39574/02, пункт 18): право на суд, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок; право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні; виконання судового рішення, яке набрало законної сили підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок («Immobiliare Saffi v. Italy», заява № 22774/93, пункт 74).
Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09, пункт 39). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява №49429/99, пункт 52).
У пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини «Матківська проти України» від 12 березня 2009 року (заява №38683/04) зазначено про те, що судовий розгляд і виконавче провадження - це перша та друга стадії загального провадження, які стосуються тривалості провадження; виконання рішення є другим етапом судового провадження, а також що реалізоване право знаходить свою ефективну реалізацію саме у момент виконання.
У низці випадків ЄСПЛ визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві («Михайленки та інші проти України», пункт 45, «Лисянський проти України», пункт 19, «Кооперативу Агрікола Слобозія- Ханесей проти Молдови», пункти 18,19, «Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації», пункт 35, «Р. Качапор та інші проти Сербії». Внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції.
Варто також згадати, що у 2019 році Судом також винесено ряд рішень, у яких констатовано порушення пункту й статті 6 Конвенції у зв`язку тривалим невиконанням або неповним виконанням рішень національних судів та відсутність у зв`язку із цим ефективного засобу правового захисту, зокрема, Gasanov and Nikulin v, Russia (№16941/07, 59053/11), Besleaga and Vankay v. Romania (№35723/03, 45096/09), Anankin and Others v. Russia (№79757/12), Hodzic and Sirco v. Bosnia and Herzegovina (№34526/15, 34530/15), Balic and others v. Bosnia and Herzegovina (№ 44080/16), Katie and others v. Bosnia and Herzegovina (№ 50972/16).
Той факт, що держава не забезпечила належну організацію роботи органу державної влади, не врегулювала на законодавчому рівні питання правонаступництва Управління Пенсійного фонду України в Будьоннівському районі м. Донецька, а наведений орган до теперішнього часу є юридичною особою та органом державної влади, хоча за фактичних обставин, які склалися, здійснення функцій та повноважень таким органом не здійснюється, не може впливати на права позивача, гарантовані Основним Законом держави.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2019 року в справі № 757/42871/15-а.
Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.
Отже, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви представника позивача про заміну сторони у справі №227/2158/17 її правонаступником.
Разом з тим, суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам, що призвело до ухвалення помилкового судового рішення, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення заяви представника позивача про заміну сторони у справі її правонаступником.
З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, оскільки доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 379 КАС України, суд,-

                                                       ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Стасюка Вячеслава Олексійовича, в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2021 р. у справі № 227/2158/17 - задовольнити.
Ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2021 року про відмову у задоволенні заяви представника позивача Головинової Олени Федорівни, в інтересах якої діє адвокат Стасюк Вячеслав Олексійович, відповідачі: Управління Пенсійного фонду України в Будьоннівському районі м. Донецька, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, про заміну сторони у справі її правонаступником скасувати та прийняте нову постанову, якою заяву представника позивача Стасюка Вячеслава Олексійовича, в інтересах ОСОБА_1 про заміну сторони у справі її правонаступником задовольнити.
Замінити сторону по справі № 227/2158/17 Управління Пенсійного фонду України в Будьоннівському районі м. Донецька на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (код ЄДРПОУ 13486010).
Постанова у повному обсязі складена 21 грудня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 21 грудня 2021 року та підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п.2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                                                        Т.Г. Гаврищук

Судді:                                                                                                              А.А. Блохін

                                                                                                                        І.В. Сіваченко