ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 лютого 2022 року	Львів	Справа № 380/3181/21 пров. № А/857/19344/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                  Обрізко І.М., 
суддів                                                                      Сеника Р.П., Шинкар Т.І., 
за участю секретаря судового засідання                    Хабазні Ю.Є.,
за участю представника відповідача                              Заяць Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 01 вересня 2021 року, прийняте суддею Потабенко В.А. об 11 годині 54 хвилин у місті Львові,  повний текст складено 06.09.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області   про визнання неправомірними дій, зобов`язання поновити виплату пенсії,- 

                                                          встановив:

ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (надалі – ГУ ПФУ у Львівській області, відповідач) про визнання неправомірними дій щодо відмови в поновленні виплати раніше призначеної пенсії за віком;  зобов`язання поновити виплату раніше призначеної пенсії за віком ОСОБА_1 , який проживає за межами України, починаючи з 01.03.2020, та в подальшому здійснювати пенсійне забезпечення ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду  від 01 вересня 2021 позов задоволено частково.
Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що з 07.10.2009 на підставі рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена у відповідності до положень Закону №1058-ІV.  Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон (маються покликання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №815/1226/18).
Судом не беруться до уваги посилання відповідача, що позивачу необхідно особисто звернутись із заявою встановленого зразка, оскільки таке посилання є юридично неспроможним.
Законні підстави для поновлення виплати згаданої пенсії, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виникли саме з 30.06.2020 (тобто з дня отримання позивачем нового паспорта), відтак, саме з цієї дати слід поновити виплату раніше призначеної пенсії.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ГУ ПФУ у Львівській області подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що термін дії паспорта громадянина України у позивача закінчився 17.02.2020, тому на підставі розпорядження Головного управління від 20.02.2020 виплату пенсії було припинено з 01.03.2020.
Для поновлення виплати пенсії позивачу необхідно особисто звернутися до Головного управління із заявою встановленого зразка. Подана позивачем форма заяви від 13.01.2021 не відповідає затвердженій Постановою №22-1 формі заяви.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач у належний спосіб для перерахунку пенсії  не звертався. Отже, рішення про відмову у перерахунку пенсії позивача в розумінні Закону №1058 не приймалося.
Зазначено, що Україною не укладено міжнародного договору із Державою Ізраїль з питань пенсійного забезпечення , і, відповідно, згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України.
А отже, підстави для поновлення виплати пенсії позивачу відсутні.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 призначена пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Позивач є громадянином України та прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданого 30.06.2020.
На підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09.07.2018 № 461/2542/18 позивачу поновлено виплату пенсії за віком, починаючи з 07.10.2009.
На підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.09.2019 № 1.380.2019.002014 зобов`язано ГУ ПФУ у Львівській області здійснити перерахунок розміру пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. ст. 27, 28, 40, 42, 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням наявного трудового стажу, починаючи з 07.10.2009, та в подальшому здійснювати пенсійне забезпечення відповідно до вимог чинного законодавства.
01.03.2020 позивачу було припинено виплату пенсії у зв`язку із закінченням 17.02.2020  терміну дії паспорта позивача. 
30.06.2020 позивачем отримано новий паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , до якого 30.07.2020 внесено відмітку про взяття на консульський облік в державі Ізраїль. 
13.01.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо поновлення йому виплати пенсії у зв`язку із отриманням нового паспорта громадянина України для виїзду за кордон від 30.06.2020.
Листом від 28.01.2021 відповідач відмовив позивачу в поновленні виплати йому пенсії у зв`язку з необхідністю особисто звернутись з паспортом та довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера та долучити заяву з банку про зарахування пенсійних виплат на банківський рахунок.
Відповідно до ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (Положення другого речення ст.51 втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду № 25-рп/2009 від 07.10.2009р.).
Конституційний Суд України у рішенні від 07.10.2009 № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.          
У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, Європейський суд з прав людини /ЄСПЛ/ дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала ст.14 Конвенції, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).
Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й перебувають в цих держава тимчасово.
В межах справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.
Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним), положення п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Отже, починаючи з 01.10.2019, виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі наведених положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зокрема, ст. 5 Закону України «Про громадянство України» наведено вичерпний перелік документів, які підтверджують громадянство України, серед яких, зокрема, паспорт громадянина України та паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
Наведені документи підтверджують наявність громадянства та не вирізняються за пріоритетністю або призначенням.
Отже, наявний у позивача паспорт громадянина України для виїзду за кордон підтверджує факт громадянства України та є документом, який засвідчує особу останнього.
Також відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання із збереженням усіх конституційних прав.
Щодо покликання  апелянта на норми п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затв. постановою Правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005 року, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п.1.5 вказаного Порядку заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.
Наведена норма вже була предметом тлумачення Верховного Суду. Зокрема, в постановах від 17.07.2018 (справа № 211/1789/17(2-а/211/116/17)) та від 31.01.2019 (справа № 520/9721/16-а) Верховний Суд зазначив, що цією нормою передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФ України особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.
Оскільки позивачем було особисто складено заяву на поновлення виплати пенсії, тому за сукупності наведених обставин пенсійний орган безпідставно відмовив у задоволенні цієї заяви.
При цьому, позивач як громадянин України має безумовне право на виплату призначеної йому пенсії.
Наведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про відсутність порушення позивачем норми п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затв. постановою Правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005.
Як вбачається з матеріалів справи, новий паспорт громадянина України для виїзду за кордон позивачу виданий 30.06.2020.
Відтак, як вірно зазначив суд першої інстанції, законні підстави для поновлення виплати згаданої пенсії, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виникли саме з 30.06.2020 (тобто з дня отримання позивачем нового паспорта).
Крім того, дії відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу саме з 01.03.2020 не оскаржувались та не визнавались протиправними в судовому чи адміністративному порядку, а тому вважаються законними.
Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відмова відповідача поновити виплату раніше призначеної пенсії з 30.06.2020 (з дня отримання нового паспорта) є протиправною, оскільки вказаними діями він порушив конституційні гарантії на соціальний захист ОСОБА_1 .
Щодо припущення апелянта про смерть позивача, то такі є голослівними, та жодним чином не підтверджені.
Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.
Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 243, 308,  315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
                                                          постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 01 вересня 2021 року у справі № 380/3181/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 18.02.2022 року.