ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року 
м. Київ
справа № 320/3979/20
адміністративне провадження № К/9901/27341/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білоуса О.В.,  
суддів - Блажівської Н.Є., Желтобрюх І.Л.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 1 грудня 2020 року (головуючий суддя Дудін С.О.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року (головуючий суддя Федотов І.В., судді - Єгорова Н.М., Чаку Є.В.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення,
У С Т А Н О В И В:
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі - ГУ ДПС у Київській області), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати протиправними та скасувати: податкові повідомлення-рішення від 10 березня 2020 року: №0002203304, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування та застосовано штрафні (фінансові) санкції на 16101122,03 грн; №0002223304, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість та застосовано штрафні (фінансові) санкції на 5672506,78 грн; №0002233304, яким збільшено суму грошового зобов`язання зі сплати військового збору за результатами річного декларування та застосовано штрафні (фінансові) санкції на 1271659,16 грн; №0002243304, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції на суму 510 грн; №0005353304, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 340 грн; №0005343304, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1190 грн; рішення від 10 березня 2020 року №0002293304 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 227904,97 грн; рішення від 19 травня 2020 року №0005363304 про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у розмірі 1190 грн; вимогу від 6 травня 2020 року №Ф-0005233304 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску у сумі 507652,22 грн.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 1 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року, адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано оскаржувані рішення, прийняті ГУ ДПС у Київській області. Стягнуто на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 10510 грн за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Київській області.
Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, ГУ ДПС у Київській області звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просило рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі скаржником зазначено неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадках, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). У розрізі підстав касаційного оскарження відповідач зазначає про неврахування судами правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 25 травня 2020 року у справі №810/1963/18 за подібних правовідносин.
Так, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ГУ ДПС у Київській області у період з 21 січня 2020 року по 27 січня 2020 року проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних податків і зборів при отриманні доходу від здійснення діяльності, пов`язаної з будівництвом та продажем нерухомого майна за період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2018 року, за результатами вказаної перевірки 3 лютого 2020 року складено Акт №66/10-36-33-04/ НОМЕР_1 (далі - Акт перевірки).
Згідно висновків Акта перевірки встановлено порушення позивачем:
пункту    44.1 статті 44, пункту    177.10 статті 177 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в частині ненадання позивачем книги обліку доходів і витрат;
пунктів 177.1-177.2 статті    177 ПК України    в частині заниження податку на доходи фізичних осіб всього у сумі 12880897,62 грн, у тому числі за 2012 рік - 2417105,38 грн, за 2013 року - 251847,58 грн, за 2014 рік - 96603,47 грн, за 2015 рік - 13449995,29 грн, за 2016 рік - 57087,15 грн, за 2017 рік - «-» 33899247,27 грн та за 2018 рік - «-» 2493,98 грн;
абзацу 1 пункту 2 частини першої статті    7, пункту 11 статті    8, частини другої статті    9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"    в частині заниження єдиного соціального внеску за період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2018 року у розмірі 507652,22 грн, у тому числі за 2012 рік - 77733,15 грн, за 2013 рік - 81612,63 грн, за 2014 рік - 86219,78 грн, за 2015 рік - 89995,14 грн, за 2016 рік - 84971,52 грн, за 2017 рік - 87120 грн та за 2018 рік - 0 грн;
пунктів 2, 9 та 11 Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого    наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року №435, в частині не подання позивачем звітів щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2012 -2018 роки;
пункту    185.1 статті 185, пункту    187.1 статті 187, пункту    188.1 статті 188, пункту 200.1-200.2 статті    200, пункту    203.2 статті 203 Податкового кодексу України    в частині заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість, що підлягають сплаті до бюджету, у сумі 4538005,42 грн, у тому числі за 2015 рік - 1325374 грн, за 2016 рік - 3212631,42 грн;
пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення»    ПК України    в частині заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності за період з 1 січня 2015 року по 31 грудня 2018 року у сумі 1017327,33 грн, у тому числі за 2015 рік - 1018077,33 грн, за 2016 рік - 750 грн, за 2017 рік - 0 грн та за 2018 рік - 0 грн;
підпункту    49.2    статті    49, підпункту    49.18.5 пункту 49.18 статті 49, абзацу 2 пункту    177.11 статті 177 ПК України, в частині неподання позивачем декларацій про майновий стан і доходи за 2012 - 2018 роки; 

статті    58, частини шостої статті    128 Господарського кодексу України    в частині здійснення позивачем господарської діяльності без державної реєстрації фізичної особи-підприємця та не забезпечення ведення обліку результатів своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог чинного законодавства;
статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в частині неподання державному реєстратору документів для державної реєстрації фізичної особи-підприємця;
пункту 1    статті 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг".

Не погоджуючись з висновками Акта перевірки, ОСОБА_1 подав до ГУ ДПС у Київській області заперечення на Акт перевірки.
ГУ ДПС у Київській області 4 березня 2020 року прийнято рішення №8670/К/10-36-33-04, яким висновки Акта перевірки від 3 лютого 2020 року №66/10-36-33-04/ НОМЕР_2 залишено без змін.
На підставі Акта перевірки ГУ ДПС у Київській області 10 березня 2020 року прийнято податкові повідомлення-рішення: №0002203304, яким нараховано суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на 16101122,03 грн, з яких 12880897,62 грн - податкове зобов`язання та 3220224,41 грн - штрафні (фінансові) санкції;
№0002223304, яким нараховано суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 5672506,78 грн, з яких 4538005,42 грн - податкове зобов`язання та 1134501,36 грн - штрафні (фінансові) санкції;
№0002233304, яким нараховано суму грошового зобов`язання з військового збору у розмірі 1271659,16 грн, з яких 1017327,33 грн - податкове зобов`язання та 254331,83 грн - штрафні (фінансові) санкції;
№0002243304, яким нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 510 грн;
№0002273304, яким нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1530 грн;
№0002253304, яким нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1190 грн;
вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10 березня 2020 року №Ф-0002283304, якою визначено до сплати недоїмку у розмірі 507652,22 грн;
рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 10 березня 2019 року №0002293304, яким позивачу нараховано штрафні санкції у розмірі 227904,97 грн.
Вказані вище рішення, прийняті ГУ ДПС у Київській області були оскаржені позивачем в адміністративному порядку до Державної податкової служби України, яка 22 квітня 2020 року прийняла рішення №14048/6/99-00-08-01-01-06, яким скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано вимогу ГУ ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 10 березня 2020 року №Ф-000228330 та встановлено вважати її відкликаною та зобов`язано контролюючий орган сформувати нову вимогу.
Залишено без змін рішення ГУ ДПС у Київській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 10 березня 2020 року №0002293304.
Рішенням Державної податкової служби України від 18 травня 2020 року №2095/К/99-00-08-05-04-09 частково задоволено скаргу позивача, скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Київській області від 10 березня 2020 року №0002273304 та №0002253304, а податкові повідомлення-рішення від 10 березня 2020 року №0002203304, №0002223304, №0002233304 та №0002243304 залишено без змін.
На виконання зазначених вище рішень Державної податкової служби України, 19 травня 2020 року ГУ ДПС у Київській області прийнято податкові повідомлення -рішення №0005353304, яким нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 340 грн та №0005343304, яким нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1190 грн; вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 6 травня 2020 року №Ф-0005233304, якою встановлено до сплати недоїмку у розмірі 507652,22 грн; рішення від 19 травня 2019 року №0005663304 про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яким нараховано штрафні санкції у розмірі 1190 грн.
Не погоджуючись із зазначеними рішеннями, прийнятими ГУ ДПС у Київській області, позивач звернувся до суду з цим позовом про визнання їх протиправним та про їх скасування. 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що контролюючим органом не доведено правомірність висновків Акту перевірки щодо визначення чистого доходу та формування податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб за правилами для фізичних осіб-підприємців, що є підставою для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень щодо донарахування податку на доходи фізичних осіб. Крім того, всі похідні донарахування зобов`язань з єдиного соціального внеску, військового збору, штрафні санкції, ґрунтуються на висновках відповідача щодо формування позивачем доходу, у зв`язку з чим суд дійшов висновку також про протиправність і всіх похідних рішень, оскаржуваних позивачем.
Зазначена позиція підтримана Шостим апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом частини другої статті 2 КАС України,    у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Перевіряючи правильність наданої судами першої та апеляційної інстанцій правової оцінки оскаржуваним індивідуальним актам в контексті недотримання Відповідачем частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України при їх прийнятті, колегія судів звертає увагу на таке.
Згідно із підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Так, відповідно до    статті 62 ПК України,    одним із способів здійснення податкового контролю є перевірки та звірки відповідно до вимог цього    Кодексу, а також перевірки щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій податковим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений    Конституцією України    та законами України.
Глава    8    розділу    ІІ ПК України    визначає види перевірок, які можуть бути проведені контролюючими органами, а також порядок та процедуру їх проведення.
Пунктом    75.1 статті 75 ПК України    передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
За приписами підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України,    документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.
Відповідно до підпунктів 78.1.1, 78.1.2, 78.1.13 пункту 78.1 статті 78 ПК України,    документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав:
отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту;
платником податків не подано в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звіт про контрольовані операції або документацію з трансфертного ціноутворення, якщо їх подання передбачено законом;
у разі отримання інформації про ухилення податковим агентом від оподаткування виплаченої (нарахованої) найманим особам (у тому числі без документального оформлення) заробітної плати, пасивних доходів, додаткових благ, інших виплат та відшкодувань, що підлягають оподаткуванню, у тому числі внаслідок неукладення платником податків трудових договорів з найманими особами згідно із законом, а також здійснення особою господарської діяльності без державної реєстрації. Така перевірка проводиться виключно з питань, що стали підставою для проведення такої перевірки.
При цьому, пунктом    78.4 статті 78 ПК України    визначено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.
Згідно із пунктом 79.1 статті 79 ПК України, документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статями    77    та    78    цього    Кодексу.
За приписами пункту    79.2 статті 79 ПК України, документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному    статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.
Аналізуючи встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини цієї справи, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, перш за все, виходить з наступного.
За правовим висновком, сформульованим Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справи щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у справі №826/17123/18 (постанова від 21 лютого 2020 року), «оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства про проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства». 
У ще одній палатній справі (постанова від 22 вересня 2020 року у справі №520/8836/18) окрім наведених, Верховний Суд резюмував наступне: «перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної позапланової перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом» та «встановлені судами обставини щодо протиправності призначення та проведення відповідачем перевірки, за наслідками якої і було прийнято оскаржуване податкове повідомлення - рішення, є достатніми для висновку про протиправність податкового повідомлення - рішення, а тому відсутня необхідність перевірки порушення позивачем вимог податкового законодавства».
З урахуванням наведеного обставини дотримання контролюючим органом процедури проведення перевірки входять до предмету доказування для цілей вирішення цього спору, й підлягають першочерговому дослідженню. 
При цьому, головним критерієм, покладеним в основу визнання правових актів органу державної влади незаконними з процесуальних підстав, є порушення адміністративних процедур, покликаних забезпечувати платникам податків реалізацію й захист їх прав.
У цьому аспекті варто зазначити, що, аналізуючи положення ПК України в розрізі процедури проведення податкових перевірок, Верховний Суд у справі №160/2116/19 (рішення від 12 серпня 2020 року) зазначив, що завчасне (до початку перевірки) повідомлення про час та місце її проведення перевірки є гарантією права платника податку на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку, а також необхідних пояснень з питань, що слугували призначенню податкової перевірки.
Пунктом 85.4 статті 85 ПК України передбачено, що при проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).
У свою чергу відповідно до абзацу першого пункту 85.2 статті 85 ПК України, платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що проведення перевірки було призначено у період з 21 січня 2020 року по 27 січня 2020 року, лист №2699/К/10-36-33-04, яким позивачу запропоновано надати інформацію та документальне підтвердження щодо отримання доходів від продажу (обміну) нерухомого майна за період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2018 року, що стосується предмету перевірки, відповідачем направлений 29 січня 2020 року та отриманий ОСОБА_1 лише 11 лютого 2020 року, при тому що Акт перевірки було складено 3 лютого 2020 року.
Тобто, на момент отримання позивачем вказаного запита перевірка вже була завершена та за її результатами складено Акт.
Таким чином, судами попередніх інстанцій обґрунтовано зазначено, що посилання контролюючого органу на неподання позивачем документів під час проведення перевірки є необґрунтованим з огляду на відсутність у позивача запиту про надання документів у період проведення такої перевірки. Сам вид перевірки (позапланова невиїзна), без надання платнику податків права на подання відповідних пояснень та документів, що стосуються предмету перевірки, позбавляє податковий орган можливості об`єктивно здійснити аналіз законності діяльності такого платника й дійти обґрунтованих висновків стосовно податкового правопорушення.
Посилання ГУ ДПС у Київській області на те, що позивач був обізнаний з приводу проведення перевірки, однак в порушення пункту 85.2 статті 85 ПК України    не надав жодних документів є необґрунтованими та безпідставними, оскільки як вбачається з вище викладеного, ОСОБА_1 був позбавлений можливості надати відповідь на вказаний запит контролюючого органу, а також надати відповідні документи.
Наведені вище обставини свідчать про те, що протиправна поведінка відповідача у спірних правовідносинах із позивачем призвела до того, що останній був позбавлений можливості надати до перевірки документи, що витребовувалися контролюючим органом і таким чином підтвердити дотримання ним вимог податкового законодавства.
Отже, з урахуванням того, що при оскарженні рішень контролюючого органу, прийнятих за наслідками податкової перевірки, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом законодавства щодо проведення перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких рішень, і таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що встановлені судами попередніх інстанцій обставини щодо неправомірності проведення відповідачем перевірки, за наслідками якої й були прийняті спірні у цій справі податкові повідомлення-рішення, є достатніми для висновку про їх протиправність.
Водночас, безпідставний аналіз судами першої та апеляційної інстанцій, виявлених контролюючим органом під час проведення перевірки порушень у межах цієї справи не призвів до неправильного вирішення спору.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуті в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом частини другої статті 350 КАС України, не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, колегії суддів Касаційного адміністративного суду    у складі Верховного Суду дійшла висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судових рішень, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 1 грудня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                О.В.Білоус
Судді                                                                                                     Н.Є.Блажівська
                                                                                                    І.Л.Желтобрюх