ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року	  м. Одеса	Справа № 915/1293/21	

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Ярош А.І., Принцевської Н.М. 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного підприємства “ЕВЕНТУС-ЛОГІСТИК”, м. Київ
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.11.2021 року, м. Миколаїв, суддя Ржепецький В.О., повний текст рішення складено та підписано 29.11.2021 року
у справі № 915/1293/21
за позовом Приватного підприємства “ЕВЕНТУС-ЛОГІСТИК”, м. Київ
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю  “ІМЕКС-2017”,    м. Миколаїв
про стягнення заборгованості у розмірі 52091 грн. 54 коп.,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

У серпні 2021 року Приватне підприємство “ЕВЕНТУС-ЛОГІСТИК”, м. Київ звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “ІМЕКС-2017”,  м. Миколаїв, в якій просило суд стягнути з відповідача на свою користь 52091 грн. 54 коп. заборгованості за надані транспортно-експедиційні послуги, а також вирішити питання щодо відшкодування позивачу за рахунок відповідача витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та витрат на правничу допомогу адвоката.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідачем належним чином не сплачено заборгованість у вищезазначеному розмірі за організацію позивачем міжнародного перевезення вантажу за маршрутом – м. Стамбул – м. Харків, у зв`язку із чим, Приватне підприємство “ЕВЕНТУС-ЛОГІСТИК”, м. Київ звернулося до господарського суду з відповідним позовом.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 29.11.2021 року у справі №915/1293/21 (суддя Ржепецький В.О.) у задоволенні позову Приватного підприємства “ЕВЕНТУС-ЛОГІСТИК”, м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю “ІМЕКС-2017”,  м. Миколаїв про стягнення заборгованості за надані транспортно-експедиційні послуги відмовлено у повному обсязі.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час розгляду справи по суті у суду були відсутні підстави вважати існуючими обставини, необхідні для встановлення факту порушення відповідачем зобов`язань, пов`язаних із наданням йому транспортно-експедиційних послуг. Відтак, на думку місцевого господарського суду, у даному випадку, оскільки із дослідження заявки від 17.05.2021 року №17052021 на перевезення вантажу автомобільним транспортом неможливо встановити, з отриманням оригіналів яких саме документів пов`язано обов`язок відповідача оплатити перевезення, наслідком недоведення існування обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є відмова у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Приватне підприємство “ЕВЕНТУС-ЛОГІСТИК”, м. Київ з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило суд скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.11.2021 року у справі №915/1293/21 повністю та прийняти нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, відшкодувати позивачу за рахунок відповідача витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3405 грн., а також витрати на правову допомогу адвоката надану ним під час апеляційного перегляду справи у розмірі 6500 грн.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що під час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення не враховано положення Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, а також те, що до позовної заяви позивачем були наданi необхiднi поштовi документи, якi пiдтвердили направлення вiдповiдачу документiв на оплату. 
При цьому, на переконання скаржника, те, якi саме документи направляв позивач, не може мати для суду будь-якого значення, адже перелік таких документiв письмово сторонами не узгоджувався, відтак, позивач мав направити вiдповiдачу лише тi документи, якi вважав за необхiдне i ревізувати цi документи у суду не було будь-яких правових пiдстав. На думку апелянта, мiсцевий суд мав лише перевiрити, чи мала мiсце обставина направлення вiдповiдачу документiв з боку позивача i не мав права дослiджувати цi документи, адже їx перелiк та змiст не визначався сторонами.
Посилаючись на низку правових позицій касаційного суду, скаржник вказує, що позивачем має бути підтверджена лише обставина направлення документiв, а уже вiдповiдач має доводити належними доказами обставину неотримання документiв, або те, що вiдсутнiсть якогось iз документiв позбавляє його можливостi здiйснити оплату. При цьому, не повинен брати на себе обов`язки з доведення відсутності у вiдповiдача необхiдних документiв i мiсцевий суд, адже такi його дiї є порушенням принципу змагальності.
Також, в апеляційній скарзі скаржник звертає увагу колегії суддів на те, що позиція суду першої інстанції щодо відсутності у розділі 15 накладної умов щодо оплати є неправильною, оскільки цiна договору перевезення та умови оплати можуть зазначатися в будь-якому документi, узгодженому сторонами, а не виключно в накладнiй. Скаржник зазначив, що накладна СМR не є договором перевезення, а є документом, що засвідчує укладення договору перевезення. 
Крім того, в спiрному перевезеннi, окрiм основних учасникiв (вiдправника, перевiзника, вантажоодержувача), визначених Конвенцією, на сторонi перевiзника приймає участь додатковий учасник перевезення - експедитор Приватного підприємства «ЕВЕНТУС ЛОГIСТИК», а тому, вiдображати цiну послуги, узгоджену двома учасниками перевезення в накладнiй СМR, i доводити її до вiдома iнших учасникiв перевезення вiдсутнi будь-якi пiдстави. 
Бiльше того, як відмічає апелянт, згiдно примiток, відображених пiд iстотними умовами Заявки, інформація, викладена в заявцi, є комерційною таємницею, за розголошення i використання якої сторони несуть вiдповiдальнiсть згiдно законодавства України. 
Щодо відсутності підпису вантажоодержувача в накладнiй СМR, на що звертає увагу мiсцевий суд, позивач зазначив, що цей недолiк, якщо вiн i мав місце, не може впливати на виникнення грошових зобов`язань вiдповiдача, адже в графi 24 документа мiститься вiдмiтка вантажоодержувача, яка підтверджує належне виконання перевезення. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 року у справі № 915/1293/21 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства “ЕВЕНТУС-ЛОГІСТИК”, м. Київ на рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.11.2021 року у справі №915/1293/21, вирішено розглянути апеляційну скаргу Приватного підприємства “ЕВЕНТУС-ЛОГІСТИК”, м. Київ на рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.11.2021 року у справі №915/1293/21 у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. 
Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу в строк, визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття провадження у справі не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржене у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Приватного підприємства “ЕВЕНТУС-ЛОГІСТИК”, м. Київ не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.11.2021 року у справі №915/1293/21 є правомірним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

17.05.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “ІМЕКС-2017”, м.Харків та Приватним підприємством “ЕВЕНТУС-ЛОГІСТИК”, м. Київ було оформлено заявку №17052021 на перевезення вантажу (ліфтове обладнання до 7 т) автомобільним транспортом за маршрутом м. Стамбул (Туреччина) – м. Харків (Україна).
За умовами вказаної вище заявки сторони домовились про дату навантаження – 20.05.2020 року, адресу навантаження: Wittur Asansor San Tic AS Dudullu Organiza San.Bol.2. Cadde No:13 Umraniye, Istanbul, 34776, строк доставки: 25-27.05.2021 року, строк розвантаження: 26-28.05.2021 року, адресу розвантаження: м. Харків, вул. Свободи, 36, дані по авто та водію, суму фрахту: CMR, 1900 дол. США по курсу НБУ на момент навантаження, порядок та форму оплати - після отримання оригіналів документів протягом 7 робочих днів.
Заявка на перевезення вантажу підписана сторонами та скріплена їх печатками без зауважень та застережень. 
Згідно наявної у матеріалах справи міжнародної товарно-транспортної накладної №WTX2021000000220 від 20.05.2021 року отримувачем вантажу вказано Товариство з обмеженою відповідальністю “ІМЕКС-2017”,  м.  Харків, Україна; місце та дата відвантаження вантажу – Стамбул, Туреччина; перевізник – Бочаров Сергій Євгенович, №2882211970. Також, вказана вище накладна містить відмітку Харківської митниці ДФС від 27.05.2021 та Одеської митниці ДФС від 25.05.2021, печатки Фізичної особи-підприємця Бочарова Сергія Євгеновича та Товариства з обмеженою відповідальністю “ІМЕКС-2017”,  м.  Харків. Підписів перевізника та вантажоодержувача вказана накладна не містить, як і не містить інших даних щодо вантажу, зокрема його ціни, умов оплати, повернення тощо.
Також в матеріалах справи наявний опис вкладення до цінного листа на ім`я Товариства з обмеженою відповідальністю “ІМЕКС-2017”, м. Миколаїв, у якому перелічено документи у кількості 13, а саме: заявка від 17.05.2021 року №17052021; СМR б/н від 22.05.2021 року; оригінал рахунку від 27.05.2021 року №1276; акт здачі-приймання робіт від 28.05.2021 року №1276; довідка про транспортні витрати від 27.05.2021 року № 27/05/21; договір про надання транспортно-експедиційних послуг від 17.05.2021 року №17/05/2021.
У вказаному вище описі наявна печатка позивача та підпис відповідальної особи, адреса отримувача, а також відбиток поштового штемпелю та підпис відповідальної особи поштової установи. Проте, відповідний трек – номер поштового відправлення, зазначений у поштовій квитанції від 22.07.2021 року №215600426655 на вказаному описі вкладення до цінного листа відсутній, як і відсутні будь-які докази щодо отримання відповідачем вказаного поштового відправлення. 
Інших письмових документів, які стосуються правовідносин сторін у сфері перевезення, чи то надання транспортно-експедиційних послуг, зокрема договорів, актів приймання-передачі вантажу, рахунків, довідок тощо матеріали господарської справи не містять.
Предметом спору у даній справі є наявність або відсутність підстав для стягнення з   Товариства з обмеженою відповідальністю “ІМЕКС-2017”,  м. Миколаїв на користь позивача коштів за транспортно-експедиційні послуги, надані відповідачу останнім у розмірі 52091 грн. 54 коп., несплата яких і стала підставою для звернення Приватного підприємства “ЕВЕНТУС-ЛОГІСТИК”, м. Київ до господарського суду з відповідним позовом.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За змістом ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.
Згідно з п.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно ч.1. ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання виконання його обов`язку. Частиною 2 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ч. 1 та 2 ст. 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність; юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів.
За приписами ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Стаття 180 Господарського кодексу України передбачає, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України  договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ч. 1ст. 639 Цивільного України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Згідно з ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Колегією суддів встановлено, що між сторонами по справі виникли господарські правовідносини у сфері надання транспортно-експедиційних послуг.
Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).
За змістом ст. 908 Цивільного кодексу України загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.
Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч. 4 ст. 909 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 ст. 306 Господарського кодексу України унормовано, що перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.
Згідно положень ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень. Вантажовідправник і перевізник у разі необхідності здійснення систематичних впродовж певного строку перевезень вантажів можуть укласти довгостроковий договір, за яким перевізник зобов`язується у встановлені строки приймати, а вантажовідправник - подавати до перевезення вантажі у погодженому сторонами обсязі. Залежно від виду транспорту, яким передбачається систематичне перевезення вантажів, укладаються такі довгострокові договори: довгостроковий - на залізничному і морському транспорті, навігаційний - на річковому транспорті (внутрішньому флоті), спеціальний - на повітряному транспорті, річний - на автомобільному транспорті. Порядок укладення довгострокових договорів встановлюється відповідними транспортними кодексами, транспортними статутами або правилами перевезень. Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.
У разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами) (ст. 920 Цивільного кодексу України).
За приписами ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.
Аналогічні положення передбачено у ст. 316 Господарського кодексу України. При цьому, правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні визначає Закон України "Про транспортно-експедиторську діяльність", який спрямований на створення умов для її розвитку та вдосконалення.
За вимогами ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі.
У той же час, відповідно до ч. 1 ст. 930 Цивільного кодексу України договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі.
Як вбачається  із наявної у матеріалах справи заявки від 17.05.2021 року №17052021 на перевезення вантажу (ліфтове обладнання до 7 т) автомобільним транспортом за маршрутом м. Стамбул (Туреччина) – м. Харків (Україна), укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю “ІМЕКС-2017”, м.Харків та Приватним підприємством “ЕВЕНТУС-ЛОГІСТИК”, м. Київ, останньою між сторонами було погоджено дату навантаження – 20.05.2020 року, адресу навантаження: Wittur Asansor San Tic AS Dudullu Organiza San.Bol.2. Cadde No:13 Umraniye, Istanbul, 34776, строк доставки: 25-27.05.2021 року, строк розвантаження: 26-28.05.2021 року, адресу розвантаження: м. Харків, вул. Свободи, 36, дані по авто та водію, суму фрахту: CMR, 1900 дол. США по курсу НБУ на момент навантаження, порядок та форму оплати - після отримання оригіналів документів протягом 7 робочих днів. Інших умов щодо міжнародного перевезення вантажу, зокрема порядку та строку надання вантажоодержувачу експедитором документів у вказаній вище заявці сторони не погодили між собою. Тобто, між сторонами по спірним правовідносинам у сфері перевезення не передбачено конкретний перелік та порядок отримання замовником оригіналів первинних документів.
Отже, між сторонами по справі виникли спірні правовідносини з міжнародного автомобільного перевезення вантажів, які зокрема, врегульовані нормами Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (КДПВ) 1956 року, проте, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, відповідний договір на надання позивачем транспортно-експедиційних послуг відповідачу у письмовій формі між сторонами не укладався.
Так, в міжнародних автомобільних перевезеннях документом на перевезення вантажів є CMR - міжнародна автомобільна накладна, яка є товарно-транспортною накладною, що застосовується при міжнародних вантажних автомобільних перевезеннях і використовується у країнах, які приєднались до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів.
З матеріалів справи вбачається, а саме з міжнародної товарно-транспортної накладної №WTX2021000000220 від 20.05.2021 року, що отримувачем вантажу є Товариство з обмеженою відповідальністю “ІМЕКС-2017”,  м.  Харків, Україна; місце та дата відвантаження вантажу – Стамбул, Туреччина; перевізником визначено Бочарова Сергія Євгеновича, №2882211970, а також те, що 25.05.2021 року вантаж знаходився на території України, про що свідчить відмітка Одеської митниці ДФС.
Згідно зі статтею 3 Конвенції для цілей цієї Конвенції, перевізник відповідає за дії і недогляди своїх агентів, службовців та всіх інших осіб, до послуг яких він звертається для виконання перевезення, коли такі агенти, службовці чи інші особи виконують покладені на них обов`язки, як за власні дії і недогляди.
Статтею 6 Конвенції визначено, що вантажна накладна містить такі дані: a) дата і місце складання вантажної накладної; b) ім`я та адреса відправника; c) ім`я та адреса перевізника; d) місце і дата прийняття вантажу до перевезення і передбачене місце його доставки; e) ім`я та адреса одержувача; f) прийняте позначення характеру вантажу і спосіб його упакування та, у випадку перевезення небезпечних вантажів, їх загальновизнане позначення; g) кількість вантажних місць, їх спеціальне маркування і нумерація місць; h) вага вантажу брутто чи виражена в інших одиницях виміру кількість вантажу; i) платежі, пов`язані з перевезенням (провізна плата, додаткові платежі, митні збори, а також інші платежі, що стягуються з моменту укладання договору до доставки вантажу); j) інструкції, необхідні для виконання митних та інших формальностей; к) заява про те, що перевезення здійснюється, незалежно від будь-яких умов, згідно положень дійсної Конвенції. Сторони можуть внести у вантажну накладну будь-яку іншу інформацію, яку вони вважають корисною.
Відповідно до приписів статті 8 Конвенції, приймаючи вантаж, перевізник перевіряє: вірність записів, зроблених у вантажній накладній щодо числа вантажних місць, а також їх маркування та нумерації місць; зовнішній стан вантажу і його упаковки.
Якщо перевізник не має достатньої можливості перевірити вірність записів, зазначених у підпункті a) пункту 1 цієї статті, він повинен зробити обґрунтовані застереження у вантажній накладній. Він повинен також мотивувати всі зроблені ним застереження щодо зовнішнього стану вантажу і його упаковки. Ці застереження не мають обов`язкової сили для відправника, якщо останній не погодився бути зобов`язаним ними і не зробив про це запис у вантажній накладній.
В силу приписів статті 9 Конвенції вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.
Відповідно до ст. 13 Конвенції, після прибуття вантажу на місце, передбачене для його доставки, одержувач має право вимагати від перевізника передачі йому другого примірника вантажної накладної і вантажу в обмін  на розписку. Якщо встановлена втрата вантажу чи якщо вантаж не прибув після закінчення терміну, передбаченого в статті 19, одержувач може від свого імені пред`явити перевізнику вимоги, основані на праві, що витікає з договору перевезення.
Одержувач, який користується правами, наданими йому відповідно до пункту 1 цієї статті, здійснює платежі, зазначені як такі, що підлягають сплаті, у вантажній накладній. У  випадку виникнення спору з цього приводу, перевізник не зобов`язаний доставляти вантаж до надання одержувачем гарантій платежу.
Тобто, доводи  апеляційної скарги позивача, що така накладна не є договором перевезення спростовується нормами чинного законодавства України.
Як вже було зазначено колегією суддів раніше за текстом постанови, за вимогами ч. 1, 2, 4 ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі. Істотними умовами договору транспортного експедирування є: відомості про сторони договору: для юридичних осіб - резидентів України: найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України; для юридичних осіб - нерезидентів України: найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для фізичних осіб - громадян України: прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для фізичних осіб - іноземців, осіб без громадянства: прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу місця проживання за межами України; вид послуги експедитора; вид та найменування вантажу; права, обов`язки сторін; відповідальність сторін, у тому числі в разі завдання шкоди внаслідок дії непереборної сили; розмір плати експедитору; порядок розрахунків; пункти відправлення та призначення вантажу; порядок погодження змін маршруту, виду транспорту, вказівок клієнта; строк (термін) виконання договору; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Доказами досягнення згоди щодо істотних умов можуть, зокрема, слугувати: щодо предмету – довіреність, електронні листи, телефонограми; щодо ціни, строку, пунктів відправлення та призначення вантажу, відомостей про сторони – електронні листи, повідомлення, акти надання послуг, виставлені рахунки на оплату; щодо виду послуг експедитора – довіреність; щодо виду та найменування вантажу – надання клієнтом експедитору контракту, інвойсу, інших товаросупровідних документів; щодо прав, обов`язків та відповідальності сторін – сторони мають право не узгоджувати їх окремо, а керуватися нормами чинного законодавства та звичаями ділового обороту; щодо порядку погодження змін маршруту, виду транспорту, вказівок клієнта – мають право узгоджувати конклюдентними діями сторін, які вирішували б всі питання шляхом обміну письмовими або електронними листами та повідомленнями.
Проте, позивачем  під час розгляду справи судом першої інстанції на підтвердження своїх вимог не було надано суду жодного документа, який би свідчив про наявність між позивачем та відповідачем домовленостей щодо умов передачі (конкретного переліку) товаросупровідних документів відповідачу у встановленій законом формі, та, відповідно, досягнення згоди щодо цієї частини істотних умов в момент укладання такого виду договору або при наданні послуг.
Колегією суддів було встановлено, що спірна заявка на перевезення вантажу автомобільним транспортом від 17.05.2021 року №17052021 має застереження, що оплата за надані послуги у розмірі 1900 дол. США по курсу НБУ на момент завантаження здійснюється відповідачем після отримання ним оригіналів документів протягом 7 робочих днів.
Так, з опису вкладення до цінного листа від 20.07.2021 року, надісланого на ім`я Товариства з обмеженою відповідальністю “ІМЕКС-2017”, м. Миколаїв, вбачається, що позивачем відповідачу на виконання послуг з перевезення та транспортно-експедиційних послуг направлялись: заявка від 17.05.2021 року №17052021; СМR б/н від 22.05.2021 року; оригінал рахунку від 27.05.2021 року №1276; акт здачі-приймання робіт від 28.05.2021 року №1276; довідка про транспортні витрати від 27.05.2021 року № 27/05/21; договір про надання транспортно-експедиційних послуг від 17.05.2021 року №17/05/2021.
Натомість, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції позивачем не було надано належних та допустимих доказів саме отримання відповідачем по справі документів, які скаржником було направлено на адресу замовника, про що свідчить наведений вище опис вкладення до цінного листа, оскільки, зважаючи на застереження, наявне у спірній заявці, оплата з боку відповідача за надані позивачем послуги має бути здійснена  протягом 7 робочих днів лише з моменту отримання оригіналів документів.
Відтак, судом першої інстанції під час розгляду справи, яка переглядається апеляційним судом було вірно зроблено висновок про те, що строк виконання зобов`язання для відповідача на час розгляду справи судом не настав, з огляду на що обов`язок останнього по сплаті заборгованості, нарахованої позивачем за надані ним транспортно-експедиційні послуги – відсутній, оскільки суд взагалі позбавлений можливості визначити момент настання такого зобов`язання по оплаті.
З огляду на вказане, твердження апелянта про те, що останній надав до матеріалів справи необхідні поштові документи на підтвердження наявності підстав для сплати відповідачем заборгованості за надані послуги, а також його посилання на граничний строк отримання адресатами поштової кореспонденції, а саме те, що отримання повідомлення добросовісним адресатом у даному випадку мало відбутися не пізніше 26.07.2021 року, не приймаються колегією суддів як належні та такі, що не підтверджені наявними у матеріалах господарської справи належними  та допустимими доказами.
Посилання скаржника на неправомірну позицію суду першої інстанції щодо неможливості встановити, з отриманням оригіналів яких саме документів пов`язано обов`язок оплатити перевезення, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки такий висновок не є фактично втручанням в свободу договору, укладеного між сторонами за підстави його відсутності як у матеріалах справи, так і у посиланнях на такий правочин за текстом позовної заяви. При цьому, зазначені апелянтом в апеляційній скарзі правові позиції суду касаційної інстанції також не можуть у даному випадку слугувати як приклади правозастосування у аналогічних правовідносинах, з огляду на те, що правовідносини у вказаних апелянтом правових позиціях є відмінними від правовідносин за справою, яка переглядається. До того ж, у вказаних позивачем справах, які переглядалися судом касаційної інстанції, були наявними, як письмові докази, договори на надання послуг.
Також колегія суддів не приймає до уваги твердження скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі щодо невідповідності висновків суду першої інстанції стосовно відсутності вимоги позивача до відповідача про виконання зобов`язання у встановлений строк та відсутності умов оплати за перевезений вантаж та підпису вантажоодержувача у міжнародній товарно-транспортній накладній з огляду на те, що вказані висновки місцевого господарського суду по своїй суті не призвели до ухвалення невірного рішення у справі, відтак, наведене скаржником обґрунтування не слугує підставами для скасування правомірного рішення суду у даному випадку. 
За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Частиною 1 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
В даному випадку, під час перегляду судом апеляційної інстанції оскаржуваного рішення суду першої інстанції колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем належними, допустимими та достовірними доказами не доведено отримання відповідачем по справі направлених на його юридичну адресу скаржником оригіналів документів на підтвердження здійснених останнім послуг, що в свою чергу унеможливлює виконання замовником взятих на себе господарських зобов`язань щодо оплати за такі послуги, з огляду на що, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду в повній мірі погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог Приватного підприємства “ЕВЕНТУС-ЛОГІСТИК”, м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю “ІМЕКС-2017”,  м. Миколаїв про стягнення заборгованості у розмірі 52091 грн. 54 коп., при цьому, доводи апеляційної скарги не є такими, що можуть бути підставою саме для скасування вірного висновку суду,  який відповідає приписам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи.
Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Приватного підприємства “ЕВЕНТУС-ЛОГІСТИК”, м. Київ на рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.11.2021 року у справі №915/1293/21 не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.11.2021 року у справі №915/1293/21 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника. Також, за вимогами п. 2 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати щодо відшкодування витрат на надання правничої допомоги покладаються на позивача.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства “ЕВЕНТУС-ЛОГІСТИК”, м. Київ на рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.11.2021 року у справі №915/1293/21 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.11.2021 року у справі №915/1293/21 – залишити без змін.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

           Головуючий суддя 	Г.І. Діброва	
Судді 	Н.М. Принцевська	
 	А.І. Ярош