П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 квітня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/10632/21	

Головуючий в 1 інстанції: Стефанов  С.О.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Одеса, 20 вересня 2021 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                             Димерлія О.О., Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 21.09.2020р. №54280350,-
В С Т А Н О В И В :
У червні 2021року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про:
визнання дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк Марини Анатоліївни щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору №54280350 від 21.09.2020 року з ОСОБА_1 - протиправними;
- визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк Марини Анатоліївни від 21.09.2020 року №54280350 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 77499,10 грн.
В обґрунтування позову вказано про відсутність будь-яких правових підстав для стягнення виконавчого збору та протиправність дій відповідача щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 за ВП №54280350 від 21.09.2020 року, оскільки виконавче провадження №54280350 було відкрито саме про стягнення заборгованості за кредитним договором на користь ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна», яка в подальшому відступила своє право вимоги, а борг було сплачено позивачем (боржником) у добровільному порядку новому кредитору поза межами виконавчого провадження де б він був стягувачем, а також, враховуючи відсутність факту заміни сторони виконавчого провадження, не отримання позивачем постанови про відкриття ВП №54280350, завершення виконавчого провадження №54280350 без реального стягнення державним виконавцем боргу на користь стягувача ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна», на користь якого було відкрито виконавче провадження. Зважаючи на те, що виконавче провадження було завершено у зв`язку із поверненням виконавчого листа без виконання стягувачу, то й відповідно ніякої відмітки на виконавчому листі про повне або часткове стягнення суми боргу не може й бути, що в черговий раз підтверджує, що державним виконавцем не вчинено реального фактичного стягнення боргу з боржника, а тому у відповідача й не виникло право на стягнення виконавчого збору. 
Відповідач проти задоволення позову заперечував, вважав вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та просив відмовити у задоволенні позову. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк Марини Анатоліївни щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору №54280350 від 21.09.2020 року з ОСОБА_1 - протиправними.
Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк Марини Анатоліївни від 21.09.2020 року №54280350 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 77499,10 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп. (дев`ятсот вісім гривень нуль копійок).
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подано до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування скарги апелянт зазначив,що на виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження № 54280350 з примусового виконання виконавчого листа №523/1616/14-ц від 06.08.2014 виданого Суворовським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № CM-SME-500/039/2007 від 14.08.2007 в сумі 774991,92 грн. Виконавче провадження відкрито 12.07.2017 державним виконавцем Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області на підставі виконавчого документа та за заявою стягувача. При виконанні зазначеного виконавчого провадження, як вказує апелянт, державним виконавцем Відділу вживались заходи передбачені ЗУ «Про виконавче провадження», зокрема, було винесено постанову про арешт коштів та арешт майна боржника, направлено подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документу, неодноразово направлялись запити до ПФУ, МВС, ДПС, ДФС щодо виявлення майна боржника, тощо. В подальшому, за заявою стягувача, державним виконавцем відділу було винесено постанову про повернення виконавчого документу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». Як вказує апелянт, виконавчий збір – це плата за відкриття виконавчого провадження, коли рішення до цього часу не виконано. Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (ч. 4 ст. 27 Закону) та є . При цьому, сума виконавчого збору визначається з урахуванням суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна, яке підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості зі сплати аліментів. Стягнення з боржника виконавчого збору є обов`язком державного виконання на перерахування цих коштів до Державного бюджету. Також, скаржник акцентує увагу на тому, що редакція ч. 2 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження», яка передбачала стягнення виконавчого збору у розмірі 10% від суми, що фактично стягнута , повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, - діяла до 28.08.2018р. Відтак, після 28.08.2018р. розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми котра підлягала стягненню. Отже, посилаючись на приписи ЗУ «Про виконавче провадження», апелянт вважає правомірним прийняття спірної постанови про стягнення виконавчого збору. Крім того, апелянт наголошує на тому, що позивачем було пропущено строк звернення до суду з даним позовом.
22.11.2021р. за вхід.№ 25421/21 від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач зазначає про хибність тверджень приватного виконавця, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Посилаючись на висновки Верховного суду, викладені у постанові від 31.05.2021р. у справі 640/22392/19, позивач у справі вказує, що при стягненні виконавчого збору без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. В даному випадку, зважаючи на те, що виконавче провадження було завершено у зв`язку з поверненням виконавчого листа без виконання стягувану, то й відповідно ніякої відмітки на виконавчому листі про повне або часткове стягнення суми боргу не може й бути, що в черговий раз підтверджує, що державним виконавцем не вчинено реального фактичного стягнення боргу з боржника, а тому у відповідача й не виникло право на стягнення виконавчого збору. Позивач вважає, що суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин саме ЗУ « Про виконавче провадження» в редакції чинній на момент відкриття виконавчого провадження № 54280350 - 12.07.2017 р., а не, як помилково вважає апелянт, - в редакції з урахуванням змін внесених до ст. 27 Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 р., який набрав чинності 28 серпня 2018 року та внаслідок дійшов вірного висновку, що державний виконавець діяв протиправно, визначаючи суму виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами, застосувавши таким чином фактично Закон України «Про виконавче провадження» у редакції ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо ство рення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 р.
За приписами ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 12 липня 2017 року старшим державним виконавцем Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Бурмістр Веронікою Григорівною відкрито виконавче провадження ВП №54280350 з примусового виконання виконавчого листа №523/1616/14-ц виданого 06.08.2014 року Суворовським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» грошової суми у розмірі 774 991,00 грн.
20 вересня 2019 року старшим державним виконавцем Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Бурмістр Веронікою Григорівною прийнято постанову про передачу виконавчого провадження ВП №54280350 Березанському районному відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.
23 жовтня 2019 року головним державним виконавцем Березанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Осадчою Анастасією Сергіївною прийнято постанову про прийняття виконавчого провадження ВП №54280350.
Згідно постанови заступника начальника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Чубарева О.О. №11.04-01/64 від 25.03.2020 року про передачу матеріалів виконавчого провадження постановлено передати матеріали виконавчого провадження ВП №54280350 з Березанського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
31 березня 2020 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк Мариною Анатоліївною прийнято постанову про прийняття виконавчого провадження ВП №54280350.
06 квітня 2020 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк Мариною Анатоліївною прийнято постанову про арешт коштів боржника ВП №54280350.
08 квітня 2020 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк Мариною Анатоліївною прийнято постанову про арешт майна боржника ВП №54280350.
13 квітня 2020 року та 24 квітня 2020 року начальником відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Заліпаєвим Ю.В. винесені вимоги державного виконавця №4850 та №5491.
27 травня 2020 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк Мариною Анатоліївною прийнято постанову про арешт майна боржника ВП №54280350.
27 травня 2020 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк Мариною Анатоліївною винесено вимогу державного виконавця №6113.
10 червня 2020 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк Марина Анатоліївна звернулась до Суворовського районного суду міста Одеси з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа (у порядку статті 18 Закону України Про виконавче провадження та статті 441 Цивільного кодексу України).
25 серпня 2020 року представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про повернення виконавчого листа без виконання на підставі п.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
На підставі заяви стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 25 серпня 2020 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк Мариною Анатоліївною прийнято постанову від 21 вересня 2020 року ВП №54280350 про повернення виконавчого документа стягувачу згідно з пунктом 1 частини 1 статті 37 Закону України Про виконавче провадження , у пункті 2 якої зазначено про виділення в окреме виконавче провадження постанови про стягнення виконавчого збору №54280350 від 21 вересня 2020 року.
21 вересня 2020 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк Мариною Анатоліївною винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП №54280350.
21 вересня 2020 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк Мариною Анатоліївною відкрито виконавче провадження ВП №63139994 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №54280350 виданого 21 вересня 2020 року у розмірі 77 499,10 грн.
20 жовтня 2020 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк Мариною Анатоліївною прийнято постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП №63139994.
20 жовтня 2020 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк Мариною Анатоліївною прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ВП №63139994.
30 березня 2021 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк Мариною Анатоліївною прийнято постанову про арешт коштів боржника ВП №63139994.
30 березня 2021 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк Мариною Анатоліївною винесено вимогу державного виконавця №333.
Позивач, не погоджуючись з постановою про стягнення виконавчого збору ВП №54280350 від 21 вересня 2020 року, вважаючи її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірності винесення оскаржуваної постанови, суд дійшов висновку про її скасування, оскільки в даному застосуванню до спірних правовідносин підлягають приписи статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, а не яку помилково вважає відповідач – у редакції Закону після 28.08.2018р., адже у процесі виконання судового рішення становище боржника було погіршеним у зв`язку із прийняттям змін до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, що суперечить статті 58 Конституції України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає його обґрунтованими, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (надалі - Закон України №1404-VIII), згідно ст. 1 якого,виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частина перша статті 5 Закону №1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з статтею 10 Закону України Про виконавче провадження № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
За правилами ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
У відповідності п.1ч.2 ст.18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Як встановлено ч.1 ст.26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Закону №1404-VІІІ, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу , якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
За приписами частини третьої статті 40 Закону № 1404-VІІІ, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Кошти виконавчого провадження, як встановлено ч. 1 ст. 42 Закону № 1404-VIIIскладаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Відповідно до ч.ч. 2,3 ст.42 Закону № 1404-VIII, витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
Проаналізувавши положення Закону №1404-VIII, апеляційний суд зазначає, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, зазначених у статті 3 цього Закону, яке розпочинає, зокрема, за заявою стягувача. При цьому, під час примусового виконання рішень приватний виконавець може вчиняти заходи, визначені у статті 10 Закону № 1404-VIII. У разі виконання рішень приватним виконавцем виконавчий збір не стягується, натомість, за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю виплачується винагорода.
Колегія суддів звертає увагу, що на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 12 липня 2017 року ВП №54280350 статтею 26 Закону №1404-VІІІ встановлювалось, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору,державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції станом на 12.07.2017р., виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.
Також частиною 5 вказаної статті закріплювався вичерпний перелік підстав за яких виконавчий збір не стягується. Крім того, у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню (частини 7 статті 27 Закону №1404-VIII).
Відповідно до частини 9 статті 27 Закону №1404-VIII встановлювалось, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 цього Закону (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом), якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18, які зроблені на підставі аналізу Великою Палатою Верховного Суду норм Закону №1404-VIIIдовнесення змін Законом №2475-VIII від 03.07.2018, які набрали чинності з 28.08.2018, обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.
В подальшому частина 2 статті 27 Закону № 1404-VІІІ змінена згідно з Законом №2475-VIII від 03.07.2018 (чинним з 28.08.2018) та слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню,поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
За приписами частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII, в редакції чинній на час повернення виконавчого документа стягувачу, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору,яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Як свідчать матеріали справи, 21.09.2020р. державним виконавцем Відділу ПВР Управління забезпечення ПВР у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за заявою стягувача від 14.08.2020р., винесено постанову у ВП № 54280350 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
Під час прийняття оскаржуваної постанови ВП №54280350 від 21 вересня 2020 року про стягнення з боржника – ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 77 499,10 грн., державний виконавець визначив суму такого виконавчого збору в розмірі 10 % від суми, яка зазначена у виконавчому листі №523/1616/14-ц від 06 серпня 2014 року.
Тобто, сума виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, була визначена виходячи з положень Закону №1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII.
Як вірно звернув увагу суд першої інстанції, в силу вимог ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка набула чинності після 28 серпня 2018 року (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому.
За вказаного, внесені Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника – ОСОБА_1 . 
Враховуючи викладене, оскільки база обрахунку виконавчого збору,встановлена статтею 27 Закону №1404-VIII змінювалась, а саме: в період до 28.08.2018р., розмір виконавчого збору становив 10% фактично стягнутої суми, а після 28.08.2018 - 10% суми, що підлягає примусовому стягненню (редакція Закону №2475-VIII від 03.07.2018), виконавче провадження закінчено з підстав подання стягувачем заяви про повернення виконавчого документа у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України №1404-VIII, тоді як підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, а виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 77 499,10 грн.
Відповідно до позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 12.08.2020 у справі № 1340/5053/18, від 28.10.2020 у справі №400/878/20 положення статті 27 Закону №1404-VІІІ в редакції, яка була чиннадо28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність боржника, у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню, а тому з урахуванням того, що постанова про відкриття виконавчого провадження №55729703 від 07.02.2018 прийнята у період до внесення законодавчих змін Законом №2475-VIII від 03.07.2018 (чинним з 28.08.2018) у частину 2 статті 27 Закону № 1404-VІІІ, виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, на переконання суду апеляційної інстанції у відповідача відсутні правові підстави для стягнення з боржника 21.09.2020р. виконавчого збору.
При цьому, суд першої інстанції врахувавши, що державний виконавець вчиняв дії, спрямовані на примусове виконання рішення суду, у тому числі приймав постанови про арешт коштів та майна боржника, приймав постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, складав вимоги державного виконавця, а також звертався до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа, вірно наголосив, що в першу чергу підставою задоволення позову в цій справі має бути необхідність застосування до спірних правовідносин приписів статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, оскільки у процесі виконання судового рішення становище боржника було погіршеним у зв`язку із прийняттям змін до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, що суперечить статті 58 Конституції України.
Окремо, апеляційний суд вважає за доцільне врахувати доводи позивача, викладені у позові з приводу його обізнаності про наявність в нього в минулому боргу тільки за кредитним договором № CM-SME500/039/2007 від 14.08.2007 р., який в свою чергу було погашено новому кредитору ОСОБА_2 , про що є відповідний лист-довідка від 14.08.2020 року. В свою чергу, ОСОБА_2 набув права вимоги за кредитним договором №CM-SME500/039/2007 від 14.08.2007 року за договором купівлі-продажу прав вимоги від 05.08.2020 року, укладеному з ТОВ «СТАНДАРТ ФІНАНС ГРУП», яка набула права вимоги в наслідок укладання відповідного договору факторингу з ТОВ ОТП «Факторинг Україна» від 05.08.2020 року. Відтак, оскільки виконавче провадження №54280350 було відкрито саме про стягнення заборгованості за кредитним договором на користь ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна», яка в подальшому відступила своє право вимоги, а борг було сплачено позивачем (боржником) у добровільному порядку новому кредитору поза межами даного виконавчого провадження де б він був стягувачем, а також факт відсутності заміни сторони виконавчого провадження, завершення його без реального стягнення державним виконавцем боргу на користь стягувача ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна», на користь якого було відкрито виконавче провадження, у відповідача були відсутні будь-які правові підстави для стягнення виконавчого збору, а дії відповідача щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 за ВП № 54280350 від 21.09.2020 р. є протиправними.
З огляду на викладене вище, доводи апеляційної скарги стосовно правомірності прийняття відповідачем спірної постанови не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду справи.
Також, апеляційний суд вважає хибним довод апелянта про пропуск позивачем строку на звернення до суду з даним позовом, оскільки матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_1 спірної у справі постанови державного виконавця. Посилання ж на отримання ОСББ «Європейський-44» 12.12.2020р. постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника є необґрунтованими, адже такі не підтверджують отримання позивачем саме спірної у даній справі постанови державного виконавця від 21.09.2020р. ВП№54280350.
Згідно з положеннями статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дійчибездіяльностісуб`єктавладнихповноваженьобов`язокщододоказуванняправомірностісвогорішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328 КАС України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 420/10632/21 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Єщенко О.В.    Димерлій О.О.