КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №755/1760/20                                           Головуючий у І інстанції -Гончарук В.П.   
апеляційне провадження №22-ц/824/13763/2021       Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

                                                                   ПОСТАНОВА
                                                             ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
16 грудня  2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого Гуля В.В.,
суддів  Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,
за участю секретаря  Линок В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва  від 01 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-         
                                                                   встановив:
Позивач ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 основну суму боргу в сумі 3 446 776,96 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні витрати в сумі 979 918,42 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 % річних від основної суми боргу в сумі 309 643,33; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 15 724,49 грн.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 05.02.2016 року між сторонами укладено договір позики в сумі 127 720 доларів США, на умовах повернення до 05.02.2017 року, на підтвердження цьому відповідач власноруч склав та підписав розписку. Відповідно до курсу НБУ який становив 26,986979 за 1 долар станом на 05.02.2017 року, отже основа сума боргу в гривневому еквіваленті складає 3 446 776,96 грн.
Станом на 03.02.2020 р. відповідач не повернув позивачу борг, та не вчинив жодних дій, спрямованих на повернення боргу.
      Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва  від 01 липня 2021 року  позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено частково.
    Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 446 776 грн. 96 коп. суми коштів за договором позики та 309 643, 33 грн. 3 % річних за прострочення зобов`язання, а всього стягнути 3 756 420 грн. 29 коп.
    Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 11350 грн. 80 коп. суми коштів по сплаті судового збору.
        Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити і в задоволенні позову відмовити в зв`язку з неповним з`ясування обставин справи та неправильного застосування норм матеріального права.  Як на підставу вказує те, що грошові кошти за розпискою не передавались. Крім того до частини позики закінчився строк позовної давності звернення до суду.  
       У відзиві позивач просить рішення суду як законне і обґрунтоване залишити без змін, залишивши без задоволення апеляційну скаргу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
    Судом першої інстанції встановлено, що 05.02.2016 року між сторонами укладено договір позики в сумі 127 720 доларів США, на умовах повернення до 05.02.2017 року, що підтверджується розпискою від 05.02.21 року.
      Факт існування договірних стосунків між позивачем та відповідачем на підставі договору позики від 5 лютого 2016 р. сторонами в судовому засіданні не спростовувався.
      В обґрунтування своїх позовних вимог за клопотанням позивача в рамках розгляду справи була призначена судово - почеркознавча експертиза, так як позивач категорично заперечував факт отримання від відповідача ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики 100000 доларів США та написання ( підписання) розписки від 25.07.2018 р.
      Відповідно до висновку експерта від 16.12.2020 р. за №СЕ -19/111-20/52003-ПЧ слідує, що підпис у розписці «расписка» від 25 липня 2018 р. біля прізвища « ОСОБА_2 » виконаний не позивачем ОСОБА_2 , а іншою особою.
       Рукописний напис у розписці «расписка» від 25 липня 2018 р. « ОСОБА_2 » виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою.
На підставі чого, суд зробив висновок, що твердження представника відповідача про відсутність боргових зобов`язань відповідача ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 у зв`язку з виконанням зобов`язань за договором позики від 5 лютого 2016 року не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.
Згідно розписки сторонами не було встановлено розміру процентів за користування грошовими коштами, але при цьому кошти надавалися у борг у іноземній валюті в зв`язку з чим, суд вважав, що не має підстав для стягнення інфляційних витрат.
Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що має бути стягнута заборгованість у розмірі суми позики та 3% річних.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
Також, ВС підкреслив, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. 
Суд першої інстанції, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із відповідачем договору позики, оформленого розпискою від 05.02.2016 року, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів підтвердив розписці та у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. 
У справі, що переглядається, відповідач визнав наявність розписки та отримання суми коштів позики, тому ця обставина відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України звільнена від доказування. При цьому, відповідач намагався довести виконання свого зобов`язання повністю. Проте ця обставина ґрунтується на недостовірному доказі, спростованому   висновком експерта від 16.12.2020 р. за №СЕ -19/111-20/52003-ПЧ.
Не може заслуховувати на увагу і аргумент відповідача про застосування строку позовної давності до частини боргу в розмірі 30000 доларів США, оскільки зі змісту розписки чітко визначається зобов`язання боржника повернути всю суму боргу до 05.02.2017 року, а не решти суми, після повернення 30000 доларів США. Повернення частки суми в розмірі 30000 доларів США, в даному випадку, є додатковим зобов`язанням боржника, яке не скасовує строку повернення всієї суми боргу в цілому.
Крім того, договір позики відповідачем не оспорений, тому відповідно до ст. 204 ЦК України відносно нього діє презумпція правомірності правочину.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                                                        У Х В А Л И В:
        Апеляційну скаргу    ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 Рішення Дніпровського районного суду м.Києва  від 01 липня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                    В.В. Гуль
 
Судді                                                                                Ю.О. Матвієнко
 
                                                                                           Я.С. Мельник