Ухвала
Іменем України
 
20 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 285/9/21
провадження № 61-20318ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Крата В. І розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоград - Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Новоград-Волинського міського нотаріального округу Плюйко Володимир Павлович, ОСОБА_3 , про визнання договору дарування квартири недійсним,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 від 27 грудня 2012 року. В обґрунтування позову зазначила, що при укладанні договору вважала, що дарує частину квартири за умови, що відповідач буде доглядати її та надавати матеріальну підтримку, оскільки позивач 
є непрацездатною та хворою людиною, інших доходів окрім пенсії не має. Однак ОСОБА_2 ці обов`язки належним чином не виконував, отже договір дарування укладений під впливом помилки.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 
13 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанцій мотивовано тим, що позивач не довела, що її волевиявлення на укладення договору дарування не було вільним і що вона помилялась щодо природи правочину.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 травня 2021 року - без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене 
з дотриманням вимог матеріального та процесуального права. Апеляційний суд виходив з того, що предметом позову є визнання договору дарування недійсним 
з тих підстав, що позивач уклала договір дарування унаслідок помилки стосовно наслідків правочину, позивач сприймала неправильно фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які вказують на вчинення нею договору дарування квартири унаслідок помилки стосовно наслідків правочину, зокрема щодо правової природи правочину, прав та обов`язків сторін. Позивач не надала суду доказів того, що на момент укладення спірного договору вона не мала наміру його укладати, адже наявності жодних фактичних обставин, які б це підтверджували при розгляді справи, встановлено не було. Окрім цього, апеляційний суд зазначив, що факт проживання позивача у спірній квартирі після укладення договору дарування за встановлених судом обставин не спростовує правильність висновків районного суду.
ОСОБА_1 11 грудня 2021 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Новоград - Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року.
Підставою, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження 
№ 14-446цс18), постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19), постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі 
№ 126/2609/19, від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14. 
Касаційна скарга мотивована тим, що фактична передача спірного нерухомого майна за оспореним договором дарування квартири не відбулась і вона продовжує в ній проживати, що підтверджується договором оренди житла. При цьому, позивач обґрунтовано розраховував, що обов`язок по його утриманню буде нести відповідач у справі. Суди, встановивши, що позивач на момент укладення оспорюваного договору була особою похилого віку, хворіла, у зв`язку з чим потребувала догляду й сторонньої допомоги, не урахували, що позивач, перебуваючи у тяжкому фізичному стані та укладаючи договір дарування, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором та дійшли помилкового висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, для задоволення позову. 
Згідно з частинами першою, другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
У клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження скаржник посилається на те, що копію повного тексту постанови Житомирського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року він отримав 23 листопада 2021 року. На підтвердження зазначених обставин до касаційної скарги додано відповідні докази.
Ураховуючи те, що касаційну скаргу подано 11 грудня 2021 року, тобто протягом тридцяти днів з дня вручення судового рішення, суд дійшов висновку, що строк на касаційне оскарження підлягає поновленню відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Суди встановили, що 27 грудня 2012 року ОСОБА_1 подарувала 
ОСОБА_2 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору дарування. Співвласницею іншої Ѕ частини квартири є ОСОБА_3 .
Згідно пунктів 9, 11 договору дарування сторони обізнані про значення і умови договору, його наслідки, дійсність намірів на його укладення, а також, що він не 
є фіктивним та удаваним правочином, розуміють безоплатність договору, дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення будь-яких дій майнового або немайнового характеру.
Висновок МСЕК про встановлення ОСОБА_1 інвалідності першої групи 
і потребу у сторонньому догляді наданий 09 квітня 2021 року, тобто через вісім 
з половиною років після укладення оспорюваного договору.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2020 року у справі № 520/9320/17 (провадження № 61-21074св19) зазначено, що «за загальним правилом, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
Встановивши, що позивач не довела підстави для визнання договору дарування від 27 грудня 2012 року недійсним, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.
Посилання на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18), постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 126/2609/19, від 
03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14, є необґрунтованими, оскільки не свідчать про їх неврахування судом апеляційної інстанції в оскарженій постанові.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, 
№ 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE 
v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах).
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Новоград - Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 травня 2021 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 01 листопада 
2021 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград - Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Новоград-Волинського міського нотаріального округу Плюйко Володимир Павлович, ОСОБА_3 , про визнання договору дарування квартири недійсним.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                        Є. В. Краснощоков 
 
І. О. Дундар
 
В. І. Крат