Ухвала
Іменем України 
24 січня 2022 року
м. Київ
справа № 554/1520/20
провадження № 51 - 215 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 15 лютого 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року,
встановив:
За вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 15 лютого 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. 
На підставі ч. 4 ст.70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Новосанжарського районного суду Полтавської області від 04 серпня 2020 року більш суворим, призначеним за цим вироком, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Згідно з цим вироком, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 30 листопада  2019 року приблизно о 16:50, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_1 , вживав спиртні напої зі своїми знайомими. Через деякий час між ним та ОСОБА_6 виник конфлікт, під час якого, ОСОБА_4 продовжуючи сварку на сходинковій площадці в під`їзді, умисно, з метою протиправного заподіяння смерті, на ґрунті особистих неприязних відносин, наніс ОСОБА_6 ножем не менше восьми ножових поранень в грудну клітину та живіт, після чого покинув місце події. Таким чином, виконав усі дії направлені на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_6 , які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, проте не закінчив його з причин, що не залежали від його волі , оскільки сторонніми особами своєчасно було викликано лікарів швидкої допомоги та потерпілий терміново доставлений до лікувального закладу, де надання кваліфікованої медичної допомоги запобігло настанню його смерті. 
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін. 
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_4 та його захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять змінити судові рішення. На обґрунтування своїх вимог вказують на неправильну кваліфікацію дій засудженого, стверджують, що останній не мав наміру заподіяти смерть потерпілому, а лише захищався від протиправного посягання з боку ОСОБА_6 , тому його дії належить кваліфікувати за ст. 124 КК. 
Перевіривши наведені у касаційних скаргах доводи та дослідивши додані до скарг копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке. 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому, згідно зі ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кваліфікуючи його дії за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК. в основу вироку обґрунтовано поклав наступні докази: покази засудженого ОСОБА_4 , який не заперечував, що завдав потерпілому ножові поранення; покази учасників події, які вказали, що ОСОБА_6 не нападав на ОСОБА_4 , а лише в емоційній формі просив всіх звільнити житло, де він тимчасово проживав; дані, що містяться у висновках судово-медичних експертиз; дані протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_6 , де останній детально відтворив обставини та механізм завдання йому тілесних ушкоджень, тощо.
Доводи в касаційних скаргах сторони захисту про те, що дії ОСОБА_4 охоплюються складом злочину, передбаченого ст. 124 КК та мають кваліфікуватися як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень при перевищенні ним меж необхідної оборони є безпідставними, з огляду на таке. 
Згідно із ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а  також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК).
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода, заподіяна особі, яка здійснює посягання, не перевищувала би необхідну.
Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема потрібно враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, необхідно врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. 
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Суди першої та апеляційної інстанції ретельно перевірили аналогічні доводи сторони захисту щодо необхідності кваліфікації дій засудженого за ст. 124 КК та дійшли висновку, що жодних дій, зокрема небезпечного посягання щодо ОСОБА_4 , які б могли викликати в останнього стан необхідної оборони, ОСОБА_6 не вчиняв.
Натомість, характер, механізм та локалізація спричинених засудженим ОСОБА_4 потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, спрямованість завданих ударів у життєво-важливі органи потерпілого, їх значна кількість (8 ударів), використане знаряддя вчинення злочину – ніж та поведінка ОСОБА_4 після вчинення інкримінованого йому злочину, свідчать про спрямованість його умислу саме на позбавлення життя потерпілого.
Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 24 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом (коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) дій (бездіяльності), безпосередньо спрямованих на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією та становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, за наявності цілі досягнення суспільно - небезпечного результату.
Про наявність прямого умислу можуть свідчити конкретні діяння винної особи, які завідомо для нього мали потягти за собою смерть потерпілого і не призвели до бажаного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі. Тобто злочинна діяльність при закінченому замаху характеризується тим, що об`єктивно вона є закінченою та суб`єктивно реалізованою - особа зробила все необхідне, щоб досягти мети і вчинила всі дії для досягнення злочинного результату.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, було правильно встановлено, що засуджений ОСОБА_4 , який завдав потерпілому 8 ударів ножем у життєво-важливі органи діяв із прямим умислом на позбавлення життя потерпілого та вчинив для цього всі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що потягнуть смерть потерпілого, однак смертельний наслідок не настав лише через обставини, які не залежали від його волі.
За таких обставин, дії засудженого ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК кваліфіковано правильно. Даних про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, не встановлено, а касаційні скарги сторони захисту не містять переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність судових рішень постановлених щодо засудженого ОСОБА_4 .
Відповідно до вимог кримінального процесуального кодексу, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 15 лютого 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_7                                                ОСОБА_2                               ОСОБА_3