ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/823/22 Справа № 182/1578/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Бондар Я.М.,
суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання – Кислиця І.В.

сторони справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2021року, ухваленого суддею Багровою А.Г. у місті Нікополь Дніпропетровської області, повний текст рішення суду складено 24 вересня 2021 року,

ВСТАНОВИВ :

В березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання втратившим право користування житловим приміщенням.
В мотивування заявлених позовних вимог зазначив, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . В зазначеному домоволодінні зареєстрований він та відповідач ОСОБА_2 . Відповідач не проживає в зазначеному будинку з 13.01.2007 року, особистих речей, які б належали йому, в домоволодінні немає. В будинку проживає лише він один. Реєстрація місця проживання відповідача у його домоволодінні суперечить інтересам і порушує його права власності, перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню своїм майном. Оскільки відповідач хоча і був зареєстрований у належному йому домоволодінні, але більше 14 років за цією адресою не проживає, то вважається таким, що втратив право користування домоволодінням АДРЕСА_1 .
В травні 2021 року представник відповідача – адвокат Усачов О.Л. звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням.
В обгрунтування зустрічного позову зазначив, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та батьком відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 Його матір ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мешкали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 .
В 2007 році шлюб між батьками був розірваний. Після розлучення ОСОБА_2 за домовленістю батьків проживав і з матір`ю і з батьком. В будинку батька у нього була своя кімната на третьому поверсі. ОСОБА_2 ніколи не висловлював наміри позбавити його користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та склав на користь ОСОБА_2 заповіт. Фактично після розлучення ОСОБА_2 та його матір підтримували сімейний зв`язок з ОСОБА_1 . Матір подарувала ОСОБА_1 ПП „ ОСОБА_4 ”, яке належало їй на праві власності, ОСОБА_2 постійно спілкується з батьком, під його керівництвом працює з 2012 року в Нікопольська автомобільна школа” маючи на меті не втратити стосунки та мешкати однією сім`єю в будинку, де проживали разом 14 років. У лютому ОСОБА_2 повідомив про свій намір зареєструвати свого сина з ним разом за адресою: АДРЕСА_1 , на що ОСОБА_1 спочатку надав свою згоду та передав домову книгу, але потім звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 втратившим право користування житловим приміщенням. У зв`язку з тим, що вселення в будинок здійснено відповідно до закону, тому відсутні підстави для визнання його втратившим право користування.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившим право користування житловим приміщенням та зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду позивач за основним позовом ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, недоведеністю обставин, що мають значення для розгляду справи, ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, в іншій частині рішення суду залишити без змін. 
В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не взято до уваги, що відповідачу на момент розлучення позивача з його матір`ю відповідача ОСОБА_5 виповнилось 18 років, а тому міг самостійно приймати рішення де і з ким проживати.
13.01.2007 року відповідач самостійно і добровільно вирішив мешкати за іншою адресою. Протягом 14 років відповідач не намагався вселитись у спірне помешкання, хоча й приходив у гості. Будь-які речі відповідача в належному будинку позивача відсутні, відповідач не приймає участі в оплаті комунальних послуг.
На думку скаржника відповідач добровільно покинув належне позивачу житлове приміщення, в якому зареєстрований, та проживав спочатку за адресою матері, а потім за адресою бабусі його дружини, що свідчить про відсутність заінтересованості в житлі по АДРЕСА_1 , а тому є таким, що втратив право користування житлом.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 –адвоката Чуприни Т.Ю., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 21.11.1995 року, належить житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с.8,41).
У період з 21.12.1996 року по 16.10.2007 року ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_6 (а.с.53-54,55)
Від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.55). 
Згідно акту затвердженого головою Квартального комітету №38 від 09.03.2021 року, ОСОБА_2 фактично за місцем реєстрації не проживає з 13.01.2007 року (а.с.6).
Відповідно до довідки № 87 Квартального комітету №38 від 09.03.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 з 31.10.1995 року та його син ОСОБА_2 з 30.06.2006 року (а.с. 7,33-34).
ОСОБА_6 , яка є матір`ю відповідача, була зареєстрована в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 у період з 27.02.1998 року по 29.03.2007 рік(а.с.56-58).
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з поважних причин , оскільки батьком відповідача вселено до житлового будинку іншу жінку ОСОБА_7 , одразу після розлучення з матір`ю відповідача у 2007 році, чим створено умови, які об`єктивно перешкоджали і перешкоджають на даний час йому вселитись та проживати за адресою реєстрації разом із своєю сім`ю, а також те, що інтересу до житла останній не втратив
Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).
У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР).
Як встановлено матеріалами справи за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 з 31.10.1995 року та його син ОСОБА_2 з 30.06.2006 року (а.с. 7,33-34).
Згідно акту затвердженого головою Квартального комітету №38 від 09.03.2021 року, ОСОБА_2 фактично за місцем реєстрації не проживає з 13.01.2007 року (а.с.6).
Як встановлено судом першої інстанції, 13.01.2007 року ОСОБА_2 добровільно виселився разом зі своєю матір`ю з житлового будинку АДРЕСА_1 та переїхав проживати разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 . 
Факт добровільного виселення в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , натомість фактів створення з боку позивача перешкод у проживанні відповідачу в судовому засіданні не встановлено.
Та обставина, що позивач після розірвання шлюбу з матір`ю відповідача, почав проживати з іншою жінкою, з огляду на продовження спілкування батька із сином, безперешкодне відвідування останнього зі своєю сім`єю, не може свідчити про створення перешкод з боку позивача- батька, відносно позивача - сина, навпаки суперечить вимогам зустрічного позову.
Намірів вселитись у даний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_2 не заявив і у зустрічному позові.
З 2017 року ОСОБА_2 разом зі своєю сім`єю проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином відповідач ОСОБА_2 , будучи повнолітньою особою самостійно і добровільно покинув житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та вирішив мешкати за іншою адресою. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідачем ОСОБА_2 , належних та допустимих доказів створення позивачем перешкод користування зазначеним домоволодінням, як суду першої так і суду апеляційної інстанції не надано.
Враховуючи вказані обставини, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не може бути обмежений у праві користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду – скасуванню на підставі п.3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог .
Керуючись ст.ст. 367, 374, п.3 ч. 3 ст. 376, п.1 381-383 ЦПК України, суд, -
        
       ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2021року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившим право користування житловим приміщенням скасувати та ухвалити нове рішення.
Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування домоволодінням буд. АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 14 лютого 2022 року.
                               
Головуючий :

Судді: