17.02.22
22-ц/812/136/22
Провадження №22-ц/812/136/22
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                               
17 лютого 2022 року                                              м. Миколаїв
                                                                                   Справа № 483/549/20
Миколаївський апеляційний суд у складі  колегії суддів:
головуючого судді  - Шаманської Н.О., 
суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В., 
із секретарем судового засідання - Калашник А.О.
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу 
за позовом
ОСОБА_1 
до
ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - управління у справах дітей Очаківської міської ради,
про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_2 
на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Рак Л.М., 30 серпня 2021 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 8 вересня 2021 року 

у с т а н о в и в: 

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 18 серпня 2016 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу вони мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Через постійні сварки з відповідачем їх спільне сумісне життя та збереження сім`ї є неможливим. З червня 2019 року вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Батько спілкується з донькою лише по телефону, матеріальної допомоги на її утримання не надає. 
Посилаючись на викладене, уточнюючи позовні вимоги просила розірвати укладений між ними шлюб та визначити місце проживання малолітньої доньки з нею. Стягнути з відповідача судові витрати.
У відзиві на позов відповідач позовні вимоги не визнав. Зазначав, що на початку літа у 2019 році під приводом оздоровлення дитини у літній час ОСОБА_1 виїхала разом з дитиною до своєї матері. В подальшому, скориставшись його відсутністю вивезла усі дитячі та свої речі. У телефонному режимі влаштовувала скандали. На його неодноразові пропозиції щодо допомоги у вихованні дитини та наданні матеріальної допомоги ОСОБА_1 постійно відмовляла. Він постійно намагається зберегти сім`ю та піклуватись про дитину. Позивачка веде себе неадекватно, перешкоджає йому у спілкуванні з донькою.
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 серпня 2021 року позов задоволено. Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 18 серпня 2016 року Заводським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис № 358 - розірвано. Визначено місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання матері. Розподілені судові витрати.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з ним, у задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Вказував, що судом першої інстанції формально вирішено справу, не надано оцінки тому факту, що саме позивачка покинула родину та вивезла малолітню доньку на проживання до своєї матері. Судом безпідставно проігноровані намагання відповідача залучити до розгляду справи спеціалістів у сфері психології та психіатрії для встановлення психічного стану здоров`я ОСОБА_1 . Рішення ухвалено всупереч інтересам малолітньої дитини.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначала, що різні погляди на життя, виховання дитини та ведення спільного господарства є основними для прийняття рішення про розірвання шлюбу. За час сумісного проживання відповідач постійно принижував її та вона знаходилась під моральним тиском. ОСОБА_1 вказувала, що не заперечує проти того, щоб відповідач спілкувався з донькою.
У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Позивачка у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву з проханням розглядати справу у її відсутність. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача,  перевіривши законність  та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги,   колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.
Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання».
Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстровано 18 серпня 2016 року Заводським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (а.с. 10).
З червня 2019 року сторони припинили подружні стосунки та з цього часу проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Останнім часом між ними постійно виникають сварки.
За таких обставин та на підставі ст.ст.112,113 СК України, колегія суддів вважає правильним висновок суду про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливими.
Аргументи відповідача про можливість збереження сім`ї є необґрунтованими та недоведеними.
Заперечення ОСОБА_2 про те, що дитина повинна виховуватися в сім`ї з обома батьками самі по собі не можуть бути підставою для відмови в позові. Проживання дитини з матір`ю не позбавляє батька брати участь у вихованні та розвитку дитини.

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частин другої, восьмої - десятої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.
У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2)    від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання , у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Судом встановлено, що сторони від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
З червня 2019 року сторони припинили подружні стосунки та з цього часу проживають окремо, малолітня донька проживає разом з матір`ю та бабусею за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).
Згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 27 липня 2011 року, виданого виконкомом Очаківської міської ради Миколаївської області на підставі рішення № 923 від 27 липня 2011 року ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить Ѕ однокімнатної квартири  АДРЕСА_1 (а.с. 71). За цією адресою проживають ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (мати ОСОБА_1 ), де створені всі належні умови для проживання дитини та її гармонійного розвитку, між матір`ю та дитиною доброзичливі, довірливі стосунки. Зазначене підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 22 травня 2020 року (а.с.33). За місцем проживання позивачка характеризується позитивно.
Відповідно до довідки Територіального центру з надання соціальних послуг м. Очаків за період з 1 січня 2020 року по 31 серпня 2020 року ОСОБА_1 нараховано сукупний дохід у сумі 0, 00 грн.
ОСОБА_2 працює старшим інспектором у Казанківській виправній колонії № 93. Загальна сума його доходу за період з 1 грудня 2019 року по 30 листопада 2020 року складає 160 999 грн. 41 коп. (а.с. 130). 
Відповідач проживає за адресою : АДРЕСА_2 . Умови проживання у квартирі задовільні та не суперечать інтересам дитини.
        Як пояснив відповідач у судовому засіданні судової колегій, він бажає спілкуватися зі своєю донькою, але позивачка чинить перешкоди у цьому, налаштовує дитину проти нього. Встановлений органом опіки та піклування спосіб участі батька у вихованні дитини не є достатнім.
Згідно висновку органу опіки та піклування Очаківської міської ради, виходячи з інтересів дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 за місцем проживання матері дитини ОСОБА_1 . 
Враховуючи те, що на даний час, контакт між дитиною та батьком не є достатньо налагодженим, оскільки зі слів матері малолітня дитина не завжди виявляє бажання зустрічатися та спілкуватися з батьком, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що на даний час буде доцільним визначити місце проживання дитини разом з матір`ю, що не завдасть шкоди психологічному стану та розвитку дитини. 
Що стосується вимог апеляційного скарги щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком, то такі вимоги не можуть бути задоволені з огляду на положення ст. 13, ст. 367 ЦПК України, оскільки відповідач не звертався з зустрічними позовними вимогами про визначення місця проживання дитини разом з ним. 
Не можуть вважатись достатньо обґрунтованими доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі щодо безпідставності стягнення судом першої інстанції витрат на правову допомогу.
Так, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" v. Ukraine" (параграф 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Вказаний правовий висновок також викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; постанові Верховного Суду від 20 липня 2020 року у справі № 750/8758/18 та інш.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 137 ЦПК розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Так, договір про надання юридичних послуг адвоката від 21 квітня 2020 року визначає розмір оплати у розмірі 2200 грн. та згідно квитанції від 21 квітня 2020 року, доданої до позовної заяви така сума сплачена ОСОБА_1 за послуги адвоката Афенді В.П.
Отже ОСОБА_1 доведено, що її витрати на правничу допомогу були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:         Н.О. Шаманська        
Судді: О.О. Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 23 лютого 2022 року.