ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

18 лютого 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/12637/21
Головуючий у першій інстанції – Коверзнев В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/416/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                               головуючого-судді: Онищенко О.І.
                               суддів:  Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.                                  
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: Національний університет «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (суддя Коверзнев В.О.), ухвалене о 13 год. 22 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 07 грудня 2021 року, 
                                               В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням виправленої позовної заяви, просила стягнути з Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г.Шевченка середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за період з 27.04.2019 року по 13.10.2021 року в розмірі 223 910,51 грн. Позов мотивовано тим, що позивачка з 10 грудня 2003 року була зарахована на посаду бібліотекаря II категорії. 26 квітня 2019 року її звільнено з посади на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Позивачка вказувала, що в порушення вимог чинного законодавства відповідач не нарахував та не виплатив їй надбавку за особливі умови роботи у граничному розмірі 50% посадового окладу, що є обов`язковою виплатою, в зв`язку з чим вона звернулася до суду. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 квітня 2021 року було задоволено позов ОСОБА_1 , зобов`язано Національний університет «Чернігівський колегіум» імені Т.Г.Шевченка здійснити їй перерахунок надбавки за особливі умови у період з 01 серпня 2014 року по 31 жовтня 2018 року у розмірі 50% від посадового окладу з урахуванням сплаченої надбавки у розмірі 5%. 13 жовтня 2021 року позивачкою було отримано кошти по перерахунку надбавки у розмірі 38 112,20 грн. ОСОБА_1 посилалася, що при звільненні з роботи їй не була врахована вказана сума, тож з нею не було проведено остаточного розрахунку в день звільнення в повному обсязі всупереч ст.116 КЗпП України.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 грудня 2021 року позов задоволено частково; стягнуто з Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г.Шевченка на користь ОСОБА_1 18 263 грн 50 коп. у відшкодування середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (сума середнього заробітку визначена судом без відрахування податків і зборів), а також 183 грн 60 коп. у відшкодування сплаченого судового збору. Рішення суду мотивовано тим, що позивачка не надала докази того, що на день її звільнення з роботи відповідачем не було проведено повний розрахунок, а приєднана до справи копія рішення суду від 05.04.2021 не вважається таким доказом, оскільки на підставі цього рішення наказ відповідача від 15.02.2019 № 28 вк/ІІ в частині встановлення позивачці з 01.08.2014 по 31.10.2018 надбавки за особливі умови роботи в розмірі 5 % посадового окладу вважається скасованим з 03.08.2021 – тобто з дня набрання цим рішенням законної сили. Саме з цієї дати у відповідача виник обов`язок здійснити перерахунок позивачці надбавки за особливі умови роботи за період з 01.08.2014 по 31.10.2018 і сплатити заборгованість по заробітній платі з урахуванням вже сплаченої їй надбавки в розмірі 5%. Відповідачем рішення суду виконано 13.10.2021, тому затримкою розрахунку з позивачкою є період з 03 серпня по 12 жовтня 2021 року включно.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове про задоволення її позову в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково дійшов висновку про те, що позивачка не надала доказів того, що на день звільнення з нею не було проведено повного розрахунку, оскільки не звернув уваги на приєднану нею до матеріалів справи копію постанови ДВС про закінчення виконавчого провадження, копію виписки з банку. За доводами ОСОБА_1 , надбавка за особливі умови роботи на момент звільнення, а саме 26 квітня 2019 року не була врахована відповідачем під час здійснення розрахунку всіх сум, належних позивачу при звільненні, а була виплачена на підставі постанови Чернігівського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року в сумі 38 112,20 грн лише 13 жовтня 2021 року. Також позивачка вказує, що відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на її користь належить стягнути витрати по сплаті судового збору.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.
По справі встановлено, що ОСОБА_1 на підставі наказу №229 вк/II від 17 грудня 2003 року була зарахована на посаду бібліотекаря II категорії Чернігівського  державного педагогічного університету імені Т.Г.Шевченка (згодом перейменовано на Національний університет «Чернігівський колегіум» імені Т.Г.Шевченка), що підтверджується записом в трудовій книжці (а.с.5).
Наказом №91 вк/VI від 11 квітня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади бібліотекаря згідно ст.36 п.6 КЗпП України (а.с.6).
Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , визнано протиправним та скасовано наказ ректора Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г.Шевченка №28 вк/II від 15 лютого 2019 року в частині встановлення з 01 серпня 2014 року по 31 жовтня 2018 року надбавки ОСОБА_1 за особливі умови роботи у розмірі 5% посадового окладу; зобов`язано Національний університет «Чернігівський колегіум» імені Т.Г.Шевченка здійснити перерахунок надбавки ОСОБА_1 за особливі умови роботи у період з 01 серпня 2014 року по 31 жовтня 2018 року у розмірі 50% від посадового окладу, з урахуванням сплаченої їй надбавки у розмірі 5%; вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.11-14).
На виконання вказаного рішення суду 13 жовтня 2021 року позивачці виплачено 38 112,20 грн (а.с.18).
Постановою головного державного виконавця Центрального ВДВС у м.Чернігові від 19 жовтня 2021 року закінчено (у зв`язку з повним виконанням) виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/750/611/21, виданого 20 серпня 2021 року Деснянським районним судом м.Чернігова, про зобов`язання Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г.Шевченка здійснити перерахунок надбавки ОСОБА_1 за особливі умови роботи у період з 01 серпня 2014 року по 31 жовтня 2018 року у розмірі 50% від посадового окладу, з урахуванням сплаченої їй надбавки у розмірі 5% (а.с.17).
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Так, у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
У вказаній справі Велика Палата підкреслила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Виходячи із такого законодавчого регулювання, Велика Палата висновувала, що, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
У підсумку у вказаній справі Велика Палата дійшла висновку, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що заборгованість з виплати заробітної плати повинна існувати на день звільнення працівника. 
Також суд апеляційної інстанції вважає необгрунтованим висновок суду першої інстанції, що затримкою розрахунку з позивачкою є період з 03 серпня (день набрання рішенням суду у справі №750/402/21 законної сили) по 12 жовтня 2021 року включно, оскільки відповідно до положень ст.117 КЗпП України роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто початковою датою такого періоду є наступний день після звільнення, у який не проведено повний розрахунок з працівником. 
Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 указав, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Верховний Суд, зокрема, у постанові від 25 червня 2020 року у справі № 440/2896/19 сформулював правову позицію, відповідно до якої невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
У даній справі ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням відповідачем її права на належну оплату праці, що встановлено рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 квітня 2021 року у справі №750/402/21, просила стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за період з 27.04.2019 року по 13.10.2021 року.
Оскільки Національний університет «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка провів фактичний розрахунок із ОСОБА_1 поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, зокрема щодо виплати надбавки за особливі умови роботи у розмірі 50% від посадового окладу, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 27 квітня 2019 року (наступний день після звільнення) по 13 жовтня 2021 року (день остаточного розрахунку – виплати надбавки за особливі умови роботи на виконання рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 квітня 2021 року).
У даному випадку наявність судової справи не виключає відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскільки рішенням суду у справі №750/402/21 було встановлено вину відповідача у виплаті позивачці надбавки за особливі умови праці у меншому, ніж встановлено законодавством, розмірі, що відповідно призвело і до невиплати всіх належних позивачці сум при звільненні.
Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Згідно з розрахунком ОСОБА_1 її середньоденний заробіток становить 365,27 грн. Відповідачем правильність такого розрахунку не спростовано. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку позивачкою проведено за 613 робочих днів і визначено його в розмірі 223 910,51 грн (613 х 365,27).
Метою законодавчого регулювання питання відповідальності роботодавця за несвоєчасність розрахунку з працівником при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Враховуючи вищезазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що у даному випадку обсяг відповідальності відповідача, визначений позивачкою, не відповідає принципу розумності та співмірності із допущеним правопорушенням.
З огляду на неспівмірність суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи Чернігівський апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат у сумі 38 500 грн.
У зв`язку з викладеним, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено апеляційним судом на 17% (стягнуто 38 500 грн із заявлених 223 910,51 грн). За подання позовної заяви позивачкою сплачено 2240 грн судового збору (а.с.27). Отже, у зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки 380,8 грн (2240 грн х 17%).
За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила 3084,7 грн (а.с.75). Оскільки апеляційну скаргу задоволено на 10%, з відповідача на користь позивачки належить стягнути 308,47 грн (3084,7 грн х 10%) судового збору за апеляційний розгляд справи.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -
                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 грудня 2021 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка (місцезнаходження: 14013, м.Чернігів, вул.Гетьмана Полуботка, 53, код ЄДРПОУ 02125674) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 38 500 грн (без відрахування податків і зборів), а також 380 грн 80 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка (місцезнаходження: 14013, м.Чернігів, вул.Гетьмана Полуботка, 53, код ЄДРПОУ 02125674) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 308 грн 47 коп. за апеляційний розгляд справи.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:                                                             Судді: