Дата документу 24.12.2021 Справа № 336/5380/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №336/5380/20 Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В.
Провадження №22-ц/807/3221/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 грудня 2021 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, орган місцевого самоврядування - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав,-
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2020 року ОСОБА_2  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, орган місцевого самоврядування - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначила, що що вона та відповідач по справі зареєстрували шлюб 24 вересня 2011 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дитина - ОСОБА_3 . У 2014 році шлюб між сторонами розірвано.

Неповнолітня дитина проживає разом із позивачем, яка займається її вихованням та утриманням, відповідач у добровільному порядку допомогу не надає, рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2015 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання спільної дитини. 

Відповідач з 2014 року не бере участь у вихованні дитини та не спілкується з нею, не забезпечує дитині належний рівень життя, тому ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_1 необхідно позбавити батьківських прав.
На підставі викладеного, позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2021 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно його неповнолівтньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 840.80 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого в межах обставин цієї справи недоведено, належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення скаржника від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачем не надано.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтовними. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Треті особи орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, орган місцевого самоврядування - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, судової повістки (а.с.178- 179) до апеляційного суду не з`явились, на адресу апеляційного суду надійшла заява від органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району в якій вони просять розглядати справу без їх участі, та прийняти рішення в інтересах дитини.

Відповідно до положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на вказане, колегія у відповілдності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності третіх осіб.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач по справі протягом тривалого часу не займається вихованням своєї неповнолітньої дитини, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не проявляє до дитини батьківської уваги та турботи.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитись, оскільки до таких висновків суд прийшов з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або осорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 24 вересня 2011року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 1079 (а.с. 11). 

ІНФОРМАЦІЯ_1 у  ОСОБА_2  та ОСОБА_1  народилась дитина - ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_2 (а.с. 12).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2014 року 2014 році шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , - розірвано (а.с. 14).

Неповнолітня дитина проживає разом із позивачем, яка займається безпосередньо її вихованням та утриманням.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя суду від 15 квітня 2015 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання спільної дитини сторін у розмірі ј частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, паочинаючи стягнення з 10 березня 2015 року і до повноліття дитини. (а.с. 15). 

З розрахунку від 11 серпня 2020 року вбачається, що відповідач станом на 31 липня 2020 року має значний борг зі сплати аліментів - 89627.91 гривень (а.с. 25-26). 

Згідно з висновком районної адмінітрації Запорізької міської ради по Шевченківському району Запорізької міської ради від 09 березня 2021 року № 22.04/01-34-229, останній, враховуючи рекомендації комісмії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 25 лютого 2021 року протокол № 6 , вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 93-94)
.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. 
Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини в діях батьків.

Статтею 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Дійшовши висновку про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції послався на відповідний висновок органу опіки та піклування від 09 березня 2021 року та не врахував, що такий висновок має бути оцінений у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. 

Під час розгляду справи ОСОБА_1 заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно доньки.

Ухвалюючи рішення про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, суд першої інстанції зазначене залишив поза увагою та не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо.

Крім того, та обставина, що відповідач проживає окремо, не є безумовним свідченням небажання батька дитини приймати участі у її утриманні і вихованні, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням батьком батьківськими обов`язками. 

Підтвердженням бажання батька брати участь у вихованні доньки та у її розвитку є, в тому числі, його звернення в березні 2021 року до органу опіки та піклування із заявою про визначення участі у вихованні доньки. 

Апеляційний суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. 

Згідно із статтею 18 Закону України "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. 

Апеляційний Суд виходить з того, що судом на перше місце ставляться "якнайкращі інтереси дитини", оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас, позбавлення батьківських прав батька щодо неповнолітньої дитини є крайнім заходом впливу.

З урахуванням установлених обставин апеляційний суд дійшов висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої дитини. 

Апеляційний Суд бере до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49). 

З огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки батька дитини, апеляційний суд зауважує, що відсутні підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав. 

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано "необхідним у демократичному суспільстві", воно повинно бути обґрунтовано "гострою соціальною необхідністю". Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Судом першої інстанції не повно досліджено наявні у справі докази і в сукупності надано їм не належну правову оцінку.

Щодо висновків суду першої інстанції про ухилення батька від сплати аліментів слід зазначити, що відповідно до розрахунку державного виконавця по аліментам від 11 серпня 2020 року, вбачається, що відповідач кожний місяць частково сплачував аліменти, а саме по 516 грн щомісячно, в січні 2020 року сплачено відповідачем 2923.84 грн. Заборгованість по аліментам станом на 31.07.2020 року становить 89627.91 грн. 

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 зазначає, що він від сплати аліментів не ухиляється та сплачує ті аліменти, які може, оскільки має ще дітей та сім`ю та має намір в подальшому виплатитит весь борг. 

Тобто, зазначені обставини свідчать про те, що відповідач не ухиляється від сплати аліментів та кожний місяць частково сплачує їх.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що він бажає приймати участь у вихованні своє доньки ОСОБА_3 та змінить ставлення до її виховання. Просить не позбавляти його батьківських прав.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. 

Зокрема, суд апеляційної інстанції встановив відсутність подання позивачем доказів, ухилення відповідачем від виховання дитини за умови його винної поведінки та свідомого нехтування ним своїми обов`язками. 

Апеляційний суд виходить із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Достатні підстави для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав апеляційним судом не встановлені.

Встановивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дочки, врахувавши бажання батька спілкуватись з дитиною, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає приймати участь у вихованні дитини, суд апеляційної інстанції, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо його доньки ОСОБА_3 . 

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність достатніх причин для позбавлення відповідача батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суд апеляційної інстанції діє у межах своєї дискреції.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Крім того, апеляційний суд бере до уваги, що Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (справа "Мамчур проти України" (CASE OF MAMCHUR v. UKRAINE) від 16 липня 2015 року).

Апеляційний суд взявши до уваги те, що відповідач висловив бажання змінити відносини з донькою у бік покращення, відсутність на час розгляду справи виняткової ситуації, яка свідчить про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, вважає, що зазначені позивачем обставини про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків є підставою для позбавлення його батьківських обов`язків відносно доньки, є помилковими. 

Крім того, апеляційний суд зазначає, що несплата відповідачем аліментів на утримання дитини не є безумовною підставою для позбавлення його батьківських прав.

Таким чином, суд першої інстанції при вирішенні справи не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 31 жовтня 2019 року у справі № 617/905/18, від 12 вересня 2019 року у справі № 317/4102/17 та у постановах від 14 січня 2019 року у справі № 461/1522/17 і від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/17, помилково дійшли висновку, що ступінь виконання ОСОБА_1 батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_3 , яка проживає з матір`ю, за обставин цієї справи свідчить про необхідність позбавлення його батьківських прав і застосування саме такого крайнього заходу покликане захистом інтересів дитини.

З урахуванням зазначеного ухвалене судом першої інстанції судове рішення про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може вважатися законним та обґрунтованим і підлягає скасуванню.

Апеляційний суд також зауважує, що суд першої інстанції, ухвалив судове рішення у вказаній справі без урахуванням основних інтересів дитини, зокрема без умови збереження її зв`язку із рідним батьком.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку, що суд належним чином не дослідив та не оцінив подані сторонами докази, не правильно застосували норми матеріального і процесуального права, дійшов помикового висновку про наявність підстав для застосування до ОСОБА_1 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо дитини. 

При цьому колегія суддів вважає за необхідне попередити ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1   задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2021 року у цій справі скаксувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, орган місцевого самоврядування - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав - відмовити. 
Попередити ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повна постанова складена 24 грудня 2021 року.
Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.        	Гончар М.С.  	Маловічко С.В.