ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1043/22 Справа № 214/6811/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Прасолов В. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
сторони:
позивач: Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль»
відповідач: ОСОБА_1 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 серпня 2021 року, яке ухвалено суддею Прасоловим В.М. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять, -
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2020 року Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» (надалі АТ ««Криворізька теплоцентраль») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за набуту теплову енергію. 
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що АТ «Криворізька теплоцентраль» здійснює постачання теплової енергії для опалення житла населенню, яке відповідно з вимогами ЖК України, зобов`язане робити оплату за отриману теплову енергію, згідно встановлених тарифів. 
Відповідно до акту про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, що є предметом іпотеки від 02 червня 2015 року, арештоване майно, а саме нежитлове приміщення загальною площею 97,4 кв.м., розташоване на першому поверсі чотирьохповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 було реалізовано 18 травня 2015 року засобами Системи електронних торгів, та зазначене нерухоме майно придбав відповідач ОСОБА_1 . 
Позивач надає послуги з забезпечення теплової енергії відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 , однак відповідач в повному обсязі оплату за отримані послуги не здійснював, в результаті чого виникла заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з жовтня 2015 року по квітень 2020 року в сумі 52 136,44 грн. 
На підставі вищевикладеного позивач просив суд стягнути з  ОСОБА_1  на користь AT «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за набуту теплову енергію у розмірі 52 136,44 грн.
Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 серпня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість у розмірі 52 136,44 грн.  
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» витрати по сплаті судового збору в сумі 2 102 грн. 
Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 грудня 2021 року відповідачу відмовлено у перегляді заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 серпня 2021 року.
В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на те, що судом першої інстанції не враховано, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відповідач ОСОБА_1 , зареєстрований як фізична особа - підприємець, основним видом якого є торгівля парфумами та косметичними товарами, тому за адресою: АДРЕСА_1 він здійснює підприємницьку діяльність, таким чином відповідач вважає що спір, який виник між сторонами по даній цивільній справі не підлягає розгляду в порядку цивільного законодавства.
Також відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не врахував заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин та не взяв до уваги квитанції про часткову сплату заборгованості в межах позовної давності. 
Відзив на апеляційну скаргу не подавався. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового рішення по справі, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли правовідносини по наданню з боку АТ «Криворізька теплоцентраль» та споживанню, з боку відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , комунальних послуг з надання теплової енергії.
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,  Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідач ОСОБА_1 є власником АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 12 червня 2015 року (а.с. 12).
За період з жовтня 2015 року по квітень 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 обліковується заборгованість по оплаті послуг з постачання теплової енергії в розмірі 52 136,44 грн. (а.с. 6-7).
Звертаючись до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії, позивач посилався на те, що на відповідача, який є власником АДРЕСА_1 , покладено обов`язок сплати заборгованості за надані позивачем послуги опалення.
Задовольняючи позовні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль», суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за послуги з постачання теплової енергії за період з жовтня 2015 року по квітень 2020 року.
Колегія суддів не може в повному обсязі погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за послуги з постачання теплової енергії за період з 01 жовтня 2015 року по 31 квітня 2020 року, з огляду на наступне. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву споживача кореспондує визначений п. 5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» його обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено й ст. 19 Закону України «Про теплопостачання».
Частиною 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно.
Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.
Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК України дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу.
Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу). У тексті Закону України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу) неодноразово вживається словосполучення «договір купівлі-продажу» (зокрема: стаття 1, частина четверта статті 19, частина перша статті 25, пункти б, 7, 8 частини першої статті 31).
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Судом встановлено, що АТ «Криворізька теплоцентраль» є постачальником послуг з постачання теплової енергії у період виникнення заборгованості за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_1 є споживачем послуг з постачання теплової енергії, які надаються АТ «Криворізька теплоцентраль».
Отже, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по централізованому опаленню, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, Законом України «Про теплопостачання» від 02.06.2005 року № 2633-IV та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.
Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Акціонерним товариством «Криворізька теплоцентраль», відповідно до тарифів на теплову енергію, постачається опалення до приміщення відповідача, однак відповідачем зобов`язання по оплаті за надані послуги здійснюється неналежним чином.
Так, згідно з наданим до суду розрахунком заборгованості, сума боргу по оплаті за постачання теплової енергії прим. АДРЕСА_1 , за період з жовтня 2015 року по квітень 2020 року становить 52 136,44 грн. (а.с. 6-7). 
При цьому, визначаючи період та розмір заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що цей період буде становити з жовтня 2015 року по квітень 2020 року, з огляду на наступне.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Позовна давність, відповідно до частини першої статті 260 ЦК України, обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).
Аналіз зазначених норм цивільного права визначає, що за щомісячними платежами перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій, такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2020 року у справі № 3-269гс16.
У Постанові Верховного Суду від 08 листопада 2020 року у справі № 6-2891цс18 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».
Частиною 1 ст. 32 Закону «Про житлово-комунальні послуги"» встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно.
Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.
А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку.
Позовна заява, при цьому, подана 28 вересня 2020 року, що підтверджується вхідним штампом суду (а.с.1), тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів по вересень 2017 року, включно.
Разом з тим, позивачем не пропущено позовну давність щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за щомісячними платежами за період з вересня 2017 року по вересень 2020 року.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до платіжного доручення №10484 та №10485 від 09 серпня 2021 року відповідачем сплачено 19 416,38 грн. в рахунок заборгованості за постачання теплової енергії за період з листопада 2018 року по квітень 2019 року та за період з жовтня 2019 року по квітень 2020 року, тобто в межах строку позовної давності (а.с. 77-78).
Окрім того, згідно наданого ОСОБА_1 платіжного доручення №10553 від 26 жовтня 2021 року відповідачем сплачено 11 194,81 грн. в рахунок заборгованості за постачання теплової енергії за період з листопада 2017 року по квітень 2018 року, тобто в межах строку позовної давності (а.с. 136).
У зв`язку з наведеним вище колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності, про застосування якого відповідач наполягав як у судовому засіданні 29 квітня 2021 року, так і у поданий ним 07 травня 2021 року заяві (а.с.56,60) та вважає, що згідно з наданим до суду розрахунком заборгованості, сума боргу по оплаті за постачання теплової енергії прим. АДРЕСА_1 , в межах строків позовної давності, за період з вересня 2017 року по квітень 2020 року на момент розгляду даної цивільної справи в суді першої інстанції яка, згідно проведеного колегією суддів розрахунку, становила 11 194,81 грн., з розрахунку: 30 611,19 (борг в межах строку позовної давності з вересня 2017 по вересень 2020 року) - 19 416,38 (сплачена сума боргу відповідачем в суді першої інстанції) (а.с. 77-78).
При цьому, враховуючи, що відповідачем ОСОБА_1 після ухвалення судового рішення 11 серпня 2021 року зазначена сума заборгованості за постачання теплової енергії за період з вересня 2017 року по вересень 2020 року у розмірі 11 194,81 грн. була сплачена ним 26 жовтня 2021 року, колегія суддів вважає, що на теперішній час заборгованості перед АТ «Криворізька теплоцентраль» за період з вересня 2017 року по вересень 2020 року, тобто в межах позовної давності, відповідач немає, у зв`язку зі сплатою ним боргу у розмірі 30 611,19 грн. (а.с. 77-78, 136). 
Разом з тим, колегія суддів вважає, що не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не враховано, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відповідач ОСОБА_1 , зареєстрований як фізична особа - підприємець, основним видом якого є торгівля парфумами та косметичними товарами, тому за адресою: АДРЕСА_1 він здійснює підприємницьку діяльність таким чином відповідач вважає що спір, який виник між сторонами по даній цивільній справі не підлягає розгляду в порядку цивільного законодавства, з огляду на наступне.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне.
По-друге, таким критерієм є суб`єктний склад спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
Так, відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.
Отже, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності за умови, що такі спори за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК України.
Статтею 20 ГПК України визначено особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю) крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.
Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.
Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).
Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «ФОП» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
Правовий статус ФОП надає людині з повною цивільною дієздатністю право займатися підприємницькою діяльністю. Набуття такого статусу не позбавляє людину, як учасника суспільних відносин, статусу фізичної особи.
Таким чином, цивільні права й обов`язки фізичної особи набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.
В залежності від правового статусу фізичної особи та ФОП залежить вирішення питання про юрисдикційність спору саме, який статус у спірних правовідносинах має відповідач.
Тобто для встановлення факту користування відповідачем нежитловим приміщенням, яке належить йому на праві власності з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької діяльності, потрібно встановити факт ведення діяльності ним як ФОП, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.
Аналогічний правовий висновок міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 686/19389/17 (провадження № 14-42цс19).
Як вбачається з матеріалів справи, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,  Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідач ОСОБА_1 є власником АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 12 червня 2015 року (а.с. 12).
Відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 є фізичною особою - підприємця з 10 квітня 2001 року (а.с. 49).
При цьому, відповідачем, відповідно до вимог ст.12,81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів з якого часу ним здійснюється підприємницька діяльність за адресою: АДРЕСА_1 .
Натомість, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 в суді першої інстанції зазначав, що лише з літа 2020 року розпочав свою підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_1 , тобто з червня 2015 року по літо 2020 року позивач не був фізичною особою - підприємцем, а був власником зазначеного приміщення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не порушив предметну юрисдикцію спору, та вірно розглянув справу в порядку цивільного судочинства.
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду.
Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 2102 грн. сплаченого при подачі позову (а.с. 5), оскільки на день розгляду справи в суді першої інстанції відповідач мав заборгованість перед позивачем за постачання теплової енергії у розмірі 11 194,81, колегія суддів, з врахуванням положень статті 141 ЦПК України, вважає за необхідне відшкодувати позивачу понесені витрати в сумі 1 234,16 грн. (30 611 грн. (сума боргу, яку мав стягнути суд з урахуванням часткової сплати боргу відповідачем) * 2 102 грн. (сума судового збору, сплачена позивачем) / 52 136,44 грн. (сума боргу, заявлена до стягнення).
Крім того, з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 , за подання апеляційної скарги, пропорційно задоволених позовних вимог, підлягає стягненню 1 851,24 грн. (1 234,16 *1,5 = 1 851,24).
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по справі про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» та стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 52 136,44 грн. заборгованості за послуги з постачання теплової енергії за період з жовтня 2015 року по квітень 2020 року. 
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково. 
Заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 серпня 2021 року скасувати та постановити нове рішення. 
В задоволені позовних вимог Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» судовий збір в сумі 1 234 (одна тисяча двісті тридцять чотири) гривні 16 (шістнадцять) коп. 
Стягнути з Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 851 (одна тисяча вісімсот п`ятдесят одна) гривню 24 (двадцять чотири) копійки.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне рішення суду складено 08 лютого 2022 року. 

Головуючий:

Судді: