ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 553/526/18
провадження № 61-7405св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., 
Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Полюс»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:Орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної в місті Полтаві ради в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 ,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 20 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Троцької А. І., та постанову Полтавського апеляційного суду від 5 березня 
2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Карпушина Г. Л., Абрамова П. С., Гальонкіна С. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «ВТБ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ)«Фінансова компанія «Полюс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 , про визнання генеральної угоди недійсною та застосування наслідків недійсності правочину, визнання недійсним договору наступної іпотеки.
В обґрунтування позову вказувало, що Відкрите акціонерне товариство «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_4 укладено генеральну угоду № 10 від 21 грудня 2007 року строком на 10 років. Відповідно до умов генеральної угоди загальний розмір позичкової заборгованості за кредитами, наданими в рамках генеральної угоди, не повинен перевищувати суми, еквівалентної 1 200 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на дату надання кредиту. Цільове призначення кредитів - на споживчі цілі.
Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника 
ОСОБА_5 за генеральною угодою ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_5 
21 грудня 2007 року укладено договір наступної іпотеки № 22.45-10/07-ДІ, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л. А. та зареєстрований за № 6540 (далі - договір іпотеки). Первісний іпотекодержатель - Полтавське Головне регіональне управління Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» (далі - Полтавське ГРУ ПАТ 
КБ «ПриватБанк») 20 грудня 2007 року надало згоду на повторне обтяження іпотекою вказаного нерухомого майна. Предметом іпотеки визначено нежитлову будівлю (приватний клуб) загальною площею 928,4 кв.м на АДРЕСА_1 .
Вказував, що пунктом 1.1 договору іпотеки № 22.45-10/07-ДІ від 21 грудня 2007 року визначено, що іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника за генеральною угодою № 10 від 21 грудня 2007 року та кредитними договорами, які укладені або будуть укладені на підставі генеральної угоди.
На думку позивача, оскільки у договорі іпотеки не конкретизовано інші кредитні договори, окрім генеральної угоди, то необхідно вважати, що такі договори не були укладені на момент укладення договору іпотеки.
Крім того, позивач зазначав, що ним та ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», на підставі генеральної угоди укладено кредитні договори 
від 21 грудня 2007 року № 22.45-10/07-СК, від 21 грудня 2007 року 
№ 22.47-10/07-СК, від 31 березня 2008 року № 22.71-10/08-СК. Однак у кредитних договорах не конкретизовані договори, укладені для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за ним, а до договору іпотеки сторони зміни не вносили.
Позивач вважав, що без внесення відповідних змін до кредитних договорів і договору іпотеки відсутні правові підстави для поширення забезпечення іпотекою на зобов`язання позичальника за кредитними договорами, укладеними на підставі генеральної угоди.
18 листопада 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» відступило права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» згідно з договором № 21МБ та додатковою угодою до нього № 1 
від 27 листопада 2015 року. Також ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» уклали договір про відступлення прав за договором іпотеки 
від 30 листопада 2015 року, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» набуло прав іпотекодержателя за договором наступної іпотеки № 22.45/10/07-ДІ від 21 грудня 2007 року.
Вказував, що у січні 2018 року він звернувся до Полтавського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М. С. Бокаріуса (далі - Полтавське відділення Харківського НДІСЕ) із заявою про проведення відповідного експертного економічного дослідження.
Висновком № 151 експертного економічного дослідження від 31 січня 2018 року, складеним експертом Полтавського відділення Харківського НДІСЕ 
ОСОБА_7, встановлено, що умови генеральної угоди не відповідають вимогам постанови НБУ «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» 
від 10 травня 2007 року № 168, та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, в генеральній угоді відсутня інформація щодо процентних ставок, порядку їх обчислення та сплати; графіку платежів; вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту; умови кредитування, на підставі якої можна встановити реальну процентну ставку за користування кредитом, абсолютне значення подорожчання кредиту та розмір щомісячного платежу з виконання зобов`язань позичальника.
Позивач вважає, що положення генеральної угоди не відповідають вимогам, які встановлені законодавством України для кредитного договору, та порушують права позичальника як споживача банківської послуги, тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Визнання недійсним правочину, який визначає основне зобов`язання, за наслідками тягне за собою визнання недійсними правочинів, які забезпечують виконання основного.
Крім того, на думку позивача, не надавши вказану інформацію про істотні умови кредитування, банк ввів його в оману.
За таких обставин просив визнати недійсною генеральну угоду № 10 
від 21 грудня 2007 року, укладену ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», яке відступило свої права ТОВ «Фінансова компанія «Поліс»), та 
ОСОБА_4 , та за наслідками недійсності генеральної угоди визнати недійсним договір наступної іпотеки № 22.45-10/07-ДІ від 21 грудня 
2007 року, укладений цими ж сторонами, посвідчений нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л. А. та зареєстрований за № 6540.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 20 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні генеральної угоди та договору іпотеки сторонами досягнуто всіх істотних умов, що підтверджується їх особистими підписами; договори укладалися сторонами добровільно, на підставі власного волевиявлення, тому підстави для задоволення позову відсутні.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 5 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2018 року - без змін.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що сторони генеральної угоди за спільною домовленістю визначили, що кредитні договори є невід`ємними частинами генеральної угоди і саме в них визначаються і конкретизуються порядок та умови укладення кредитних договорів та видачі кредиту з дотриманням всіх вимог чинного на час їх укладення законодавства.
Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції надав належну оцінку змісту генеральної угоди та кредитних договорів на предмет їх відповідності вимогам законодавства, а висновки суду щодо дійсності цих правочинів є законними, обґрунтованими і такими, що відповідають обставинам справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У квітні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 20 грудня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 5 березня 2019 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили йому в прийнятті доказу - висновку експертного дослідження № 151 від 31 січня 2018 року, складеного експертом Полтавського відділення Харківського НДІСЕ.
Вказує, що апеляційний суд безпідставно відмовив йому у допиті експерта Полтавського відділення Харківського НДІСЕ ОСОБА_7 .
На думку заявника, висновки судів попередніх інстанцій не відповідають висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 15 листопада 2010 року у справах № 3-7гс10 та № 3-8гс10.
Також заявник вказує на неврахування судами попередніх інстанцій того, що на час укладення генеральної угоди у нього існували кредитні правовідносини з іншим банком, тому, скориставшись його довірою та прагненням виконати кредитні зобов`язання перед іншими кредиторами, працівники ВАТ «ВТБ Банк» не надали у повному обсязі інформації, яка б дозволила спрогнозувати негативні для позичальника наслідки укладення генеральної угоди. Заявник вважає, що цими діями банку його введено в оману.
Позиція інших учасників справи
У листопаді 2019 року представник ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» - адвокат Ганчар І. Д. подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому послалась на безпідставність доводів касаційної скарги та відповідність висновків судів попередніх інстанцій обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права. Просила врахувати, що висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 15 листопада 2010 року у справах № 3-7гс10 та № 3-8гс10 є аналогічними висновкам судів попередніх інстанцій у цій справі. Також зазначила, що посилання заявника про введення його в оману працівниками ВАТ «ВТБ Банк» при укладенні генеральної угоди, що стало причиною припинення зобов`язань позивача перед АТ КБ «ПриватБанк», не впливають на правильність висновків судів, оскільки заявник, звертаючись із позовом, не зазначав цю підставу для визнання недійсною генеральної угоди.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 5 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
У листопаді 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ВАТ «ВТБ Банк» та
ОСОБА_4 укладено генеральну угоду № 10 від 21 грудня 
2007 року строком на 10 років. Загальний розмір заборгованості за кредитами, наданими в рамках генеральної угоди, не повинен перевищувати суми, еквівалентної 1 200 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту. Цільове призначення кредитів - на споживчі цілі. Пунктом 1.1 передбачено, що банк на положеннях та умовах цієї угоди зобов`язується надавати клієнту кредитні кошти в порядку і на умовах, зазначених у кредитних договорах, договорах про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорах про відкриття кредитної лінії, договорах про відкриття валютної кредитної лінії, укладених в рамках цієї угоди і які є її невід`ємними частинами.
Пунктом 2 генеральної угоди передбачено, що умови надання, термін погашення та розмір кожного кредитного договору оформлюється окремими кредитними договорами, які є невід`ємними частинами цього договору. 
Конкретні строки користування кредитними коштами, процентної ставки за користування кредитними коштами, цільове призначення кредиту визначається сторонами окремо в кожному кредитному договорі, укладеному в рамках цієї угоди (пункт 2.3 генеральної угоди).
Суди встановили, що в межах вказаної генеральної угоди укладено кредитний договір № 22.45-10/07-СК від 21 грудня 2007 року, відповідно якого позивач отримав 500 000 доларів США, кредитний договір № 22.47-10/07-СК від 21 грудня 2007 року на суму 450 000 доларів США, кредитний договір 22.71-10/08-СК 
від 31 березня 2008 року на суму 200 000 доларів США.
Умовами вказаних кредитних договорів чітко визначено предмет договору, порядок надання грошових коштів, строк виконання зобов`язань, права сторін та їх обов`язки.
У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за генеральною угодою ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_5 21 грудня 2007 року укладено договір наступної іпотеки № 22.45-10/07-ДІ, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л. А. та зареєстрований за № 6540, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передав в іпотеку банку нежитлову будівлю (приватний клуб) на 
АДРЕСА_1 . 
Первісний іпотекодержатель - Полтавське ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» - 
20 грудня 2007 року надало згоду на повторне обтяження іпотекою вказаного нерухомого майна. Умовами договору іпотеки забезпечено виконання зобов`язань за кредитними договорами, що укладені та/або будуть укладені на її підставі, з умовами якої іпотекодавець ОСОБА_5 ознайомлений та згоден, що підтверджується його підписом.
Судами встановлено, що ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» уклали договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 21МБ від 18 листопада 2015 року, додаткову угоду № 1 від 27 листопада 2015 року до договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 21 МБ від 18 листопада 
2015 року та договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави від 30 листопада 2015 року, відповідно до яких ПАТ «ВТБ Банк» відступив право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, а також за всіма іншими договорами забезпечення виконання зобов`язань 
ОСОБА_1 . Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова 
компанія «Поліс».
 
ОСОБА_1 не виконував належним чином зобов`язання за укладеними кредитними договорами, тому на дату відступлення права вимоги заборгованість складає 1 672 942,90 доларів США, зокрема: 
- за кредитним договором 1 - у загальному розмірі 763 451,62 доларів США, що складається з простроченого основного боргу за кредитом 549 547,59 доларів СІІІА та заборгованості за процентами - 213 904,03 доларів США;
- за кредитним договором 2 - у загальному розмірі 625 012,50 доларів США, що складається з простроченого основного боргу за кредитом 450 000 доларів США та заборгованості за процентами 175 012,50 доларів США;
- за кредитним договором 3 - у загальному розмірі 284 478,78 доларів США, що складається з простроченого основного боргу за кредитом - 200 000 доларів США та заборгованості за процентами - 84 478,78 доларів США;
Вказана заборгованість стягнена рішенням Ленінського районного суду міста Полтави від 7 грудня 2010 року.
Зі змісту пункту 1.1 Генеральної угоди суди встановили, що банк на положеннях та умовах цієї угоди зобов`язується надавати клієнту кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, договорах про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорах про відкриття кредитної лінії, договорах про відкриття валютної кредитної лінії, укладених у рамках цієї угоди, і які є її невід`ємними частинами.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 20 грудня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 5 березня 2019 року здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону 
від 3 жовтня 2017 року № 2147?VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Закону України 
від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (частина третя статті 401 ЦПК України).
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.
Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 
2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Таким чином, наявність волевиявлення особи має бути обов`язкова, особа має бажати настання правових наслідків за укладеним договором, набувати права та обов`язки, що витікають з умов договору.
За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також, усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Встановивши, що сторони генеральної угоди визначили, що кредитні договори є невід`ємними частинами генеральної угоди і саме в них визначаються і конкретизуються порядок та умови укладення кредитних договорів і видача кредиту з дотриманням всіх вимог чинного на час їх укладення законодавства, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсною генеральної угоди.
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили заявнику у прийнятті висновку експертного дослідження № 151 
від 31 січня 2018 року, складеного експертом Полтавського відділення Харківського НДІСЕ ОСОБА_7, та не допитали цього експерта у якості свідка, відхиляються касаційним судом оскільки суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що питання, з яких проводилося дослідження, не потребують спеціальних знань та можуть бути оцінені безпосередньо судом.
Касаційний суд враховує, що предметом експертного економічного дослідження були лише генеральна угода № 10 від 21 грудня 2007 року та договір наступної іпотеки № 22.45-10/07-ДІ від 21 грудня 2007 року, при цьому кредитні договори, які є невід`ємною частиною генеральної угоди, визначають і конкретизують порядок та умови укладення кредитних договорів і видачі кредиту, експерт не досліджував, тому доводи касаційної скарги щодо неврахування висновку експерта на правильність вирішення справи по суті не вливають.
Посилання заявника про невідповідність висновків судів попередніх інстанцій висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 15 листопада 2010 року у справах № 3-7гс10 та № 3-8гс10, відхиляються касаційним судом, оскільки у вказаних справах Верховний Суд України дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсними договорів іпотеки у подібних правовідносинах.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій того, що на момент укладення генеральної угоди у позивача існували кредитні правовідносини з іншим банком, тому, скориставшись його довірою та прагненням виконати кредитні зобов`язання перед іншими кредиторами, працівники ВАТ «ВТБ Банк» ввели його в оману, не впливають на правильність вирішення справи по суті, оскільки в судах попередніх інстанції такими обставинами ОСОБА_1 позовні вимоги не обґрунтовував.
Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання недійсним договору іпотеки, виходячи з наступного.
Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.
Таким чином, іпотека в силу частини четвертої статті 3 Закону України «Про іпотеку» може забезпечувати вимогу, яка виникне в майбутньому. В даному випадку, в тому числі, й вимогу за кредитними договорами як невід`ємними частинами генеральної угоди.
Вичерпний перелік істотних умов іпотечного договору наведений у 
статті 18 Закону України «Про іпотеку», зокрема у пунктах 2-4: зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.
Встановивши, що в оспорюваному договорі іпотеки містяться визначені статтею 18 Закону України «Про іпотеку» істотні умови, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсуніть підстав для задоволення позову в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору наступної іпотеки.
Переглядаючи справу у касаційному порядку, колегія суддів враховує, що відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 
2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої 
статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтею 400 ЦПК Україниу редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 20 грудня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 5 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: | С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук