ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

«02» лютого 2022 року

м. Харків

справа № 623/2799/21

провадження № 22ц/818/1523/22

 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Котелевець А. В.. Тичкової О. Ю.,
учасники справи: 
позивач - Акціонерне товариство «Акцент-Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 вересня 2021 року в складі судді Бєссонової Т.Д.
в с т а н о в и в:
У липні 2021 року засобами поштового зв`язку Акціонерне товариство «Акцент-Банк» звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 02 березня 2017 року в розмірі 62 260,33 грн та судові витрати в розмірі 2270,00 грн.

У вересні 2021 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з зустрічним позовом до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання договору № б/н від 02 березня 2017 року неіснуючим, в якому просив визнати, що ніякої угоди кредитування між ним та банком по цій справі не укладалося.

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду  Харківської області  від 24 вересня 2021 року відмовлено в прийняті зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання договору № б/н від 02 березня 2017 року неіснуючим; зустрічну позовну заяву повернуто.

Не погоджуючись з ухвалою суду  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при постановленні ухвали порушив норми процесуального права. Зокрема, вказав, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що його зустрічна позовна заява подана у встановленні законодавством строки, тому питання про її прийняття чи відмову у прийнятті мало вирішуватись до розгляду справи по суті. Зазначив, що, отримавши його зустрічний позов 07 вересня 2021 року, суд першої інстанції повинен був не пізніше 5 днів з дня надходження вирішити питання про прийняття чи відмову у прийнятті зустрічного позову, проте оскаржувану ухвалу постановлено 24 вересня 2021 року, тобто через 11 днів після надходження. Посилався на те, що його вимоги зустрічного позову нерозривно взаємопов`язані з первісним позовом й вони виникли з одних правовідносин та задоволення зустрічного позову виключають повністю або частково задоволення первісного позову, що відповідає вимогам частини 2 статті 193 ЦПК України щодо умов прийняття зустрічного позову. Вважав, що сумісний розгляд в одному процесі первісного і зустрічного позову є гарантією захисту прав як позивача, так і відповідача, і правильне вирішення їх спору виключить можливість винесення суперечливих рішень. Зазначив, що його зустрічний позов не прийнято до сумісного розгляду з первісним, щоб захистити первісний, оскільки його зустрічний позов виключає право первісного позивача та підриває його підставу, тому, як ним наведено факт відсутності між ними угоди кредитування, а якби ним і був підписаний якийсь договір приєднання, як стверджує первісний позивач, то договір приєднання не може бути договором кредитування.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1  необхідно задовольнити, ухвалу суду - скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована недоцільністю спільного розгляду зустрічного позову з первісним позовом.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 10 ЦПК України).
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у липні 2021 року засобами поштового зв`язку Акціонерне товариство «Акцент-Банк» звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 02 березня 2017 року в розмірі 62 260,33 грн та судові витрати в розмірі 2270,00 грн.

У вересні 2021 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з зустрічним позовом до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання договору № б/н від 02 березня 2017 року неіснуючим, в якому просив визнати, що ніякої угоди кредитування між ним та банком по цій справі не укладалося, що нібито існуючий зазначений позивачем договір № б/н від 02 березня 2017 року не існує.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі  - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. 

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Із практики ЄСПЛ вбачається, що пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Частиною 3 статтею 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
В свою чергу згідно з частиною 1 статті 189 ЦПК України, завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Частинами першою, другою статті 193 ЦПК України передбачено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

За своєю сутністю зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення його вимог виключає задоволення вимог позивача.

Умовами пред`явлення зустрічного позову є: 1) взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним, що виявляється у тому, що вони виникають з одних правовідносин; та 2) доцільність сумісного розгляду основного і зустрічного позовів, оскільки це дозволяє більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити фактичні взаємовідносини сторін, виключити ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень.

Повертаючи зустрічну позовну заяву  ОСОБА_1 , суд першої інстанції не звернув увагу на те, що обидва позови є взаємопов`язаними, виникли з одних правовідносин та їхній сумісний розгляд був доцільним.

Зі змісту зустрічного позову вбачається, що  ОСОБА_1 визначив самостійну вимогу, а саме визнання договору № б/н від 02 березня 2017 року неіснуючим з підстав його не укладення (не підписання). В свою чергу, звертаючись до суду з первісним позовом банк просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором.

Таким чином, умови пред`явлення зустрічного позову ОСОБА_1 були додержані, що є підставою для розгляду зустрічного позову за загальними правилами ЦПК України (статей 193,194 ЦПК України) та скасування ухвали. 

Ухвалення судом першої інстанції судового рішення за первісним позовом банку та перегляд його судом апеляційної інстанції не є перешкодою для розгляду зустрічного позову ОСОБА_1 , який фактично просив суд визнати цей договір неукладеним. В разі задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , він не позбавлений права звернутися до суду з заявою про скасування судових рішень за нововиявленими обставинами. 

Аналізуючи наведене колегія суддів вважає, що ухвала про відмову в прийнятті зустрічного позову та його повернення є передчасною, постановлена суддею з порушенням норм процесуального права. За таких обставин відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 вересня 2021 року - скасувати. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду в частині зустрічного позову.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                 А. В. Котелевець 

                                                                       О. Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 02 лютого 2022 року.