ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/1552/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 січня 2022 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                                  Безименної Н.В.
суддів                                                                      Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.
за участю секретаря судового засідання                    Головченко В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2020 року (повний текст складено 25 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И Л А:
Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому, з урахуванням змін, просив визнати протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку та стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача вихідну допомоги у зв`язку зі звільненням у сумі 48072,50 грн і середній заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку, який станом на 30.04.2020 становить 201904,50 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що він має право на отримання вихідної допомоги при звільненні, а за період затримки розрахунку при звільненні на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток в силу ст.117 КЗпП України.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні, оскільки вона не передбачена положеннями спеціального законодавства.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати вихідної допомоги ОСОБА_1 та щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у сумі 48072,50 грн. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги з 24.12.2019 по день фактичного розрахунку, який станом на 09.09.2020 становив 579105,87 грн.
За наслідками касаційного оскарження, постановою Верховного Суду від 30.11.2021 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду. В іншій частині постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року залишено без змін.
Направляючи справу на новий розгляд в частині позовних вимог, суд касаційної інстанції зазначив, що суду апеляційної інстанції під час нового розгляду необхідно об`єктивно дослідити обставини справи щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 і від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи наказом Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року №2082ц ОСОБА_1 звільнено з посади начальника другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24 грудня 2019 року. Доручено Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України провести остаточний розрахунок та виплатити позивачу усі належні виплати при звільнені (а.с.13 т.1).
Вважаючи протиправним не здійснення виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом про її стягнення та про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що законодавством не передбачено права позивача на отримання вихідної допомоги при звільненні.
За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, в частині позовних вимог та вимог апеляційної скарги щодо яких справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції постановою Верховного Суду від 30.11.2021, колегія суддів доходить наступних висновків.
Предметом розгляду в рамках даного апеляційного провадження є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.116, 117 КЗпП України.
Статтею 47 КЗпП України встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Також варто вказати, що аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що положеннями ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Колегія суддів звертає увагу, що невиплачену позивачу при звільненні суму вихідної допомоги було стягнуто на користь позивача постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2020, яка в цій частині залишена в силі постановою Верховного Суду від 30.11.2021, таким чином, заявлені в рамках даної справи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.12.2019 по 09.09.2020 є обґрунтованими.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), відповідно до п.2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За приписами абз.3 п.3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Пунктом 8 вищезазначеного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно з довідкою Офісу Генерального прокурора від 05.03.2020 №21-462зп, виданою з урахування вимог Порядку №100, сума середньоденної заробітної плати позивача за останні два місяці перед звільнення становила 2235,93 грн. Розрахунок проведено виходячи із кількості робочих днів.
Строк затримки розрахунку з моменту звільнення (24.12.2019) до дня ухвалення судом рішення про стягнення невиплаченої суми (09.09.2020) становить 177 р.д. (при первинному апеляційному розгляді суд апеляційної інстанції помилково врахував кількість календарних днів, що призвело де неправильного розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні).
Отже, середні заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 2235,93 грн х 177 р.д. = 395759,61 грн.
Однак, при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно виходити із принципу співмірності та враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інші обставини справи.
Колегія суддів звертає увагу, що частка невиплачених коштів складає 48072,50 грн. Тобто, належна до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку є значно більшою, ніж несвоєчасно виплачена сума. 
Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 24.07.2019 у справі № 805/3167/18-а, який в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Крім того, скасовуючи постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2020 в частині середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, Верховний Суд вказав, що судом апеляційної інстанції не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 і від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц.
В силу ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч.5 ст.353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 наведено правову позицію, за якою, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц вказано, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (п.71-72). Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків (п.77-78). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (п.91-92).
Отже, беручи до уваги наведені вище правові позиції, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду, та рішення суду касаційної інстанції в рамках даної справи, колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку факторам, що  впливають на визначення розміру відшкодування за затримку розрахунку при звільненні позивача в частині виплати вихідної допомоги.
Колегія суддів звертає увагу, що частка невиплачених коштів складає 48072,50 грн, тобто, належна до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку є значно більшою, ніж несвоєчасно виплачена сума, яка в свою чергу була спірною. При цьому, період затримки з 24.12.2019 по 09.09.2020 в основному складається з періоду судового розгляду даної справи, оскільки з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції 22.01.2020, що підтверджується реєстраційним штампом на позовній заяві, та з матеріалів справи не вбачається наявності обставин, які унеможливили звернення позивача із даним позовом невідкладно, що призвело до збільшення суми компенсації. 
З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права та правових позиція Верховного Суду, виходячи з конкретних обставин справи, принципів законності та справедливості, колегія судів доходить висновку, що сплаті на користь позивача підлягає частина середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, що складає 240362,50 грн (п`ятикратний розмір невиплаченої суми вихідної допомоги), яка буде співмірною з урахуванням розміру залишку спірної суми по компенсації, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду за який вона підлягає сплаті.
Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст.315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача.
На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неправильне тлумачення закону, призвели до помилкових висновків щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що свідчить про наявність підстав для скасування рішення суду та прийняття нової постанови.
Керуючись ст.ст.243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги та прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги в цій частині - задовольнити частково.
Стягнути з Офісу Генерального прокурора (01011, м.Київ, вул.Різницька, 13/15, код ЄДРПОУ 00034051) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги з 24 грудня 2019 року по 09 вересня 2020 року (день ухвалення судового рішення про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням) в розмірі 240362,50 грн (двісті сорок тисяч триста шістдесят дві грн 50 коп.).
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 31 січня 2022 року.

Головуючий суддя                                                                                          Н.В.Безименна

Судді                                                                                                              Л.В.Бєлова

                                                                                                              А.Ю.Кучма