Справа № 450/1758/20                                 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П. 
Провадження № 22-ц/811/2322/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р.В. 
Категорія: 53

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

31 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І., 
за участі секретаря: Савчук Г.В.,
з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Павлюка В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 квітня 2021 року у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» до ОСОБА_1 про стягнення коштів у порядку регресу,-

ВСТАНОВИЛА:

рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 22 квітня 2021 року позов Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» до ОСОБА_1 про стягнення коштів у порядку регресу - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» кошти у порядку регресу у розмірі 99 000 (дев`яносто дев`ять тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ»..
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги його доводи, наведені у відзиві на позову заяву, а також безпідставно відхилив його письмові заяви, що призвело, на його думку, до ухвалення помилкового рішення та неправильного вирішення справи по суті позовних вимог.
Зазначає, що судом безпідставно не було вирішено заявлені усні клопотання його представника в судовому засіданні про визнання недопустимими доказів позивача у справі відповідно до правових позицій Верховного Суду у конкретних справах, що також було порушенням норм процесуального права.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Павлюка В.В. на підтримання вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, 13 грудня 2018 року між ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» та ОСОБА_1 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу №АМ/8395033, згідно з яким ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» зобов`язалося при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування в порядку та в строки згідно з договором. 
Об`єктом страхування є автомобіль марки «ВАЗ 210990», реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 4).
Як вбачається з постанови Пустомитівського районного суду від 31 травня 2019 року у справі №450/1605/19, провадження №3/450/988/19, яка набрала законної сили 11 червня 2019 року, ОСОБА_1 12 травня 2019 року о 14 год. 50 хв. по вул. Шухевича, 54, у с. Зимна Вода, Пустомитівського району Львівської області, керував автомобілем марки «ВАЗ 210990», р.н. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння, від проходження огляду на стан сп`яніння відмовився у медичному закладі, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
У судовому засіданні ОСОБА_1 вину визнав, щиро розкаявся (а.с. 5).
Крім цього, згідно постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 червня 2019 року у справі №450/1659/19, провадження №3/450/1013/19, яка набрала законної сили 18 червня 2019 року, 12 травня 2019 року о 14 год. 50 хв. по вул. Шухевича, 54, у с. Зимна Вода, Пустомитівського району Львівської області, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 210990», р.н. НОМЕР_1 , будучи учасником ДТП, не зупинив керований ним автомобіль після зіткнення із автомобілем марки «CITROEN C5», та продовжив рух, чим порушив п. 2.10 «а» , «е» ПДР, за що передбачена відповідальність ст. 122-4 КУпАП. У судовому засіданні вину визнав.
Відповідно до постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 червня 2019 року у справі №450/1660/19, провадження №3/450/1014/19, яка набрала законної сили 18 червня 2019 року, 12 травня 2019 року о 14 год. 50 хв. по вул. Шухевича, 64, у с. Зимна Вода, Пустомитівського району Львівської області, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 210990», р.н. НОМЕР_1 , порушив п. 1.5, п. 2.3 «б», «д», п. 14.2 «в» , п. 14.6 «г» ПДР, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП, та в судовому засіданні вину у вчиненому визнав.
Крім цього, згідно відповіді Національної поліції України від 04 червня 2019 року (а.с. 10), встановлено, що Пустомитівським відділом поліції ГУНП у Львівській області 12 травня 2019 року здійснювалося оформлення ДТП по вул. Шухевича, 64, у с. Зимна Вода, Пустомитівського району Львівської області. 
Учасниками ДТП були ОСОБА_1 , водій транспортного засобу марки «ВАЗ 210990» , реєстраційний номер НОМЕР_1 , який застрахований ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ», та який відмовився від перевірки на стан сп`яніння, та ОСОБА_2 , водій транспортного засобу марки «CITROEN C5», реєстраційний номер НОМЕР_2 .
16 травня 2019 року водій автомобіля марки «CITROEN C5», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 звернувся у ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» із повідомленням про ДТП, яка оформлена підрозділом Національної поліції України (а.с. 12) та із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 16).
Згідно розрахунку суми страхового відшкодування, затвердженого заступником директора департаменту врегулювання збитків ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» , розмір страхового відшкодування, що підлягає виплаті становить 99 000,00 грн. (а.с. 13).
За зверненням позивача 31 травня 2019 року судовим експертом Галамаєм Б.І. ТОВ «Фірма «Експертиза» складено висновок експертного автотоварознавчого дослідження №124, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «CITROEN C5» реєстраційний номер НОМЕР_2 , без врахування ПДВ на складові (запчастини) та матеріали становить 266 916,30 грн. Крім цього, вартість матеріального збитку становить 250 929,79 грн. (а.с. 17-27).
Відповідно до страхового акту №19.59.8395033-3592 від 10 липня 2019 року прийнято рішення про страхову виплату згідно договору страхування №АМ8395033 від 13 грудня 2018 року ОСОБА_2 у розмірі 99 000,00 грн. (а.с. 15).
ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» виплатило ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 99 000,00 грн., що стверджується платіжним дорученням №8897 від 26 вересня 2019 року (а.с. 14).
Відповідно до витягу з централізованої бази даних МТСБУ, автомобіль марки «ВАЗ 210990», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахований у ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.», страховий поліс №АМ/8395033, який станом на 12 травня 2019 року був діючий (а.с. 46) .
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наступного.
Згідно статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
Частиною першою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням, зокрема транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
На підставі ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Правовідносини щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, регулюються, зокрема, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно з підпунктом «в», «ґ» підпункту 38.1.1. пункту 38.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він: після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником); не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у пп. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 цього Закону.
В підпункті 33.1.4. пункту 33.1. статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказано, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Відповідно до ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Щодо доводів представника відповідача про те, що висновок №124 експертного автотоварознавчого дослідження є недопустимим доказом, так як не містить попередження та підпису експерта про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України, суд першої інстанції зазначив наступне.
Експертне дослідження є єдиним варіантом звернення до експерта, якщо судовий процес не розпочато.
Відповідно до пункту 1.3 розділу I Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5 (у редакції, чинній на час проведення зазначеного експертного дослідження), відповідно до чинного законодавства для юридичних і фізичних осіб на договірних засадах експертами проводяться експертні дослідження, що потребують спеціальних знань та використання методів криміналістики і судової експертизи.
Згідно п. 1.8 вищевказаної інструкції, підставою для проведення експертного дослідження є договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовою заявою (листом) замовника (юридичної або фізичної особи), з обов`язковим зазначенням його реквізитів, з переліком питань, які підлягають розв`язанню, а також об`єктів, що надаються.
У даному випадку за зверненням ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» було проведено експертне автотоварознавче дослідження судовим експертом Галамаєм Богданом Івановичем, який має право на здійснення такої діяльності на підставі свідоцтва № 358 від 24 листопада 2000 року, виданого на підставі рішення Центральної експертно-квалілфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України.
Так, згідно положеннями ст. 106 ЦПК України, визначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. У висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Водночас, ч. 2 ст. 106 ЦПК України містить вказівку, що порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.
Так, Інструкція від 08 жовтня 1998 року №53/5, не містить прямої вказівки на обов`язкове зазначення експертом у висновках експертного дослідження про обізнаність та попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок експертного дослідження, як у випадку з висновком експерта.
Висновок експерта для суду не є обов`язковим та не має наперед встановленого значення. Суд оцінює його, як і інші докази, за своїм внутрішнім переконанням, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження у судовому засіданні, а також у зв`язку з іншими наявними у справі доказами у їх сукупності. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою чи експертом за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці.
З огляду на вказане, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи представника відповідача про недопустимість такого доказу.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 вчинив дорожньо-транспортну пригоду, після чого самовільно залишив місце пригоди, відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння, що встановлено постановами суду, які набрали законної сили. 
Колегія суддів погоджується з оцінкою судом першої інстанції доводів представника відповідача про те, що ОСОБА_1 не укладав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу №АМ/8395033, оскільки сам факт завдання ним шкоди не спростовано та не звільняє такого від обов`язку з її відшкодування.
Щодо твердження відповідача, наведеного у відзиві, щодо наявності ознак суброгації, суд зазначив наступне.
Підставою для виплати страхового відшкодування стало повідомлення про ДТП та заява ОСОБА_2 про страхове відшкодування і страховий акт, складений позивачем за наслідками дослідження фактичних даних та обставин ДТП.
Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
Аналогічні положення містяться в частині першій статті 990 ЦК України.
Згідно зі статтями 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.
Таким законом, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією.
Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.
Натомість регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.
Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування». Право регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК України.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є регресом.
Так, згідно абз. 2 п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що заява відповідача про повернення позивачем, тобто ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ», пошкоджених деталей із залишків автомобіля, не підлягає до задоволення, оскільки ці вимоги не є предметом позову, а відповідачем неправильно трактовано позицію Верховного Суду, на яку він посилався у своїй заяві.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність передбачених законом підстав для стягнення з відповідача в порядку регресу на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ.» суми виплаченого страхового відшкодування у розмірі 99 000,00 грн., яка виплачена як страхове відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ8395033 від 13 грудня 2018 року.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, такі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».
Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 01 квітня 2022 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.