ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 р.	Справа № 520/9040/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Мироненко А.А.
представника позивача Найдьонової О.Г.,
представника відповідача Строєвої О.Є.,
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 року, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/9040/21
за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2      
до Управління соціального захисту населення  Шевченківського району Харківської міської ради                 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 та ОСОБА_2  звернулися до суду з позовом до Управління соціального захисту населення  Шевченківського району Харківської міської ради, в якому просили:
- визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради щодо невиплати державної соціальної допомоги з 18.08.2020 по 01.12.2020;
- зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради виплатити ОСОБА_1 соціальну допомогу з 18.08.2020 по 01.12.2020;
- зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500000 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Управлінням соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати державної соціальної допомоги з 18.08.2020 по 01.12.2020, чим порушено права позивачів.
Відповідач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.
Представник відповідача в судовому засіданніпроти доводів апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниківпозивача та відповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, щорішенням виконкому Дзержинської міської ради м. Харкова від 10.05.2000 № 84/360 створена прийомна сім`я та затверджено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прийомними батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Прийомна родина існує з 2000 pоку, у зв`язку з чим, між їх прийомною родиною та виконавчим комітетом Харківської міської ради щорічно укладався договір про влаштування особи з числа дітей позбавлених батьківського піклування, на виховання та спільне проживання до прийомної сім`ї.
Договір № 9/2-20 від 31.01.2020 «Про влаштування особи з числа дітей, позбавлених батьківського піклування, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на виховання та спільне проживання до прийомної сім`ї подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 » продовжено до 13.11.2020.
ОСОБА_2 є інвалідом II групи з дитинства, що підтверджується довідкою про інвалідність.
Водночас, представниками сторін суду було повідомлено, що у зв`язку з перебуванням ОСОБА_2 у зазначеній прийомній родині їм призначено виплати державної соціальної допомоги.
З вересня 2017 року по 31.01.2020 ОСОБА_2 навчалася у житлово-комунальному коледжі Харківського національного університету міського господарства імені О.M. Бекетова за спеціальністю «Садово-паркове господарство» та здобула кваліфікацію фахівця садово-паркового господарства.
З 03.02.2020 ОСОБА_2 зарахована нa денну форму навчання до Харківською центру професійно-технічної освіти державної служби зайнятості за спеціальністю «оператор з обробки інформації та програмного забезпечення». Навчання завершено 13.11.2020, що підтверджується свідоцтвом про присвоєння робітничої кваліфікації НОМЕР_1 та додатком до неї.
18.08.2020 виплати державної соціальної допомоги припинились.
Згідно відповіді Департаменту служб в справах дітей Харківської міської ради № 3184/0/202-20 від 13.11.2020 позивачів повідомлено про те, що Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради припинило виплати, у зв`язку з досягненням ОСОБА_2 23-річного віку.
Позивачі, вважаючи протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради щодо невиплати державної соціальної допомоги з 18.08.2020 по 01.12.2020, звернулись до суду з цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було допущено порушення прав позивачів та припинення виплати державної соціальної допомоги відбулось у відповідності до норм діючого законодавства.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією та законами України.
Згідно із п. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх службові особи діють лише на підставі, в межах компетенції та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги на дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб з їх числа, у тому числі з інвалідністю, грошового забезпечення батькам-вихователям і прийомним батькам за надання соціальних послуг у дитячих будинках сімейного типу та прийомних сім`ях за принципом "гроші ходять за дитиною" затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2019 № 552 (далі - Порядок №552).
Згідно із п.п. 1-3 Порядку №552 цей Порядок визначає механізм призначення і виплати державної соціальної допомоги на дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб з їх числа, у тому числі з інвалідністю, які перебувають у дитячих будинках сімейного типу та прийомних сім`ях (далі - державна соціальна допомога), грошового забезпечення батькам-вихователям і прийомним батькам за надання соціальних послуг у дитячих будинках сімейного типу та прийомних сім`ях (далі - грошове забезпечення) за принципом "гроші ходять за дитиною", а також сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за батьків-вихователів і прийомних батьків, які здійснюються за рахунок коштів, передбачених у загальному фонді державного бюджету Мінсоцполітики за відповідною програмою.
Державна соціальна допомога призначається і виплачується щомісяця в грошовій формі батькам-вихователям на кожну дитину-вихованця і прийомним батькам на кожну прийомну дитину.
Грошове забезпечення призначається і виплачується щомісяця кожному з батьків-вихователів і одному з прийомних батьків.
Відповідно до п. 6 Порядку №552, призначення державної соціальної допомоги та грошового забезпечення здійснюється з дати влаштування дитини у дитячий будинок сімейного типу або прийомну сім`ю включно до дня досягнення дитиною 18-річного віку, а у разі навчання у закладі загальної середньої освіти, за денною формою навчання у закладі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти - до 23 років або до закінчення відповідного закладу освіти.
Особі, якій виповнилося 18 років, за умови здобуття нею загальної середньої освіти та вступу на навчання за денною формою до закладу професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти державна соціальна допомога призначається на період між строком закінчення навчання в одному із закладів освіти та вступом до іншого закладу освіти або у період між строком закінчення навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців, на підставі клопотання служби у справах дітей за наявності розписки про прийняття документів для вступу до відповідного закладу освіти.
У разі проживання у період навчання дитини-вихованця або прийомної дитини окремо від сім`ї в іншій місцевості державна соціальна допомога призначається на загальних підставах за умови подання довідки з місця навчання про те, що дитина не перебуває на повному державному утриманні.
Пунктом 7 Порядку №552 визначено розміри допомоги для дітей відповідного віку та для осіб віком від 18 до 23 років, які навчаються у закладах загальної середньої освіти, за денною формою навчання у закладах професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, до закінчення відповідних закладів.
Згідно із абз. 2 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», дитиною є особа віком до 18 років.
Відповідно до абз. 2 і 3 ст.1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування визнаються діти, в яких померли чи загинули батьки та які залишилися без піклування батьків (відповідно).
Згідно із абз.4 ст.1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» особи із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - особи віком від 18 до 23 років, у яких у віці до 18 років померли або загинули батьки, та особи, які були віднесені до дітей, позбавлених батьківського піклування.
Приписами абз. 5 ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» визначено, що статус дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, - визначене відповідно до законодавства становище дитини, яке надає їй право на повне державне забезпечення і отримання передбачених законодавством пільг та яке підтверджується комплектом документів, що засвідчують обставини, через які дитина не має батьківського піклування.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування»,законодавство України про соціальний захист дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, складається з Конституції України, цього Закону та інших законодавчих актів, що регулюють правовідносини, пов`язані з наданням матеріальної, соціальної та правової допомоги дітям-сиротам, дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
Пунктом 13 Порядку №552 передбачено, що підставами для припинення виплати державної соціальної допомоги та грошового забезпечення є, зокрема, досягнення дитиною 18-річного віку, а у разі навчання у закладі загальної середньої освіти, за денною формою навчання у закладі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти - 23-річного віку або закінчення відповідного закладу освіти.
Судовим розглядом встановлено, що в Управлінні соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради на обліку перебуває прийомна сім`я ОСОБА_4 , якій відповідно до норм діючого законодавства призначено допомогу дітям-сиротам та грошове забезпечення прийомним батькам відповідно до Порядку №552, яка отримувалась ОСОБА_3 з 01.02.2007.
Разом з цим, прийомна дитина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю з дитинства II групи, яка 31.01.2020 закінчила житлово-комунальний коледж Харківського національного університету міського господарства імені О.М. Бекетова та здобула кваліфікацію фахівець садово-паркового господарства.
З 03.02.2020 ОСОБА_2 навчалася у Харківському центрі професійно-технічної освіти державної служби зайнятості на денному відділенні та термін навчання встановлений по 13.11.2020. ОСОБА_2 призначено допомогу особам з інвалідністю з дитинства, з 18.08.2015 по 31.08.2021.
Також судовим розглядом встановлено, щовідповідачем ОСОБА_3 призначалася та виплачувалася державна соціальна допомога на дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які перебувають у дитячих будинках сімейного типу та прийомних сім`ях у розмірах, відповідно до п.7 Порядку №552. З липня 2020 року розмір допомоги склав 7689,50 грн (3,5 прожиткового мінімуму для працездатної особи), розмір грошового забезпечення - 2197 грн.
При цьому, під час розгляду справи встановлено, що 18.08.2020 ОСОБА_2 виповнилося 23 роки та з вказаної дати відповідачем припинено виплату державної соціальної допомоги та грошового забезпечення з підстав досягнення дитиною 23-річного віку.
Проте,Управлінням соціального захисту населення Шевченківського району Харківської міської радинеприймалосябудь-якого рішення про припинення виплати державної соціальної допомоги прийомній сім`ї ОСОБА_2 , а тому колегія суддів вважає, що з боку відповідача наявна протиправна бездіяльність щодо не виплати позивачам соціальної допомоги.
Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_2 з 18.08.2020 по 13.11.2020 продовжувана навчання на денній формі навчання в Харківському центрі професійно-технічної освіти державної служби зайнятості за спеціальністю «оператор з обробки інформації та програмного забезпечення», колегія суддів вважає, що вона має право на особливий соціальний захист в галузі професійної (професійно-технічної) освіти до закінчення нею такого навчання.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно із п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративним чи законодавчими органами, першочергова увага має приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», заходи соціальної допомоги дітей-сиріт та дітей, що залишилися без батьківського піклування, гарантуються, забезпечуються та охороняються державою.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у пункті 33 рішення у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.
Згідно із п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995р.), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що норма 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
В рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (пункт 25 цього рішення).
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (пункт 33 цього рішення).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Рисовський проти України (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип належного урядування покладає на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.
Із врахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем допущено порушення прав позивачів, у зв`язку припинення виплати державної соціальної допомоги.
Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Стаття 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Пунктами 4, 5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно із пунктом 9 Постанови     розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Виходячи з вищезазначеного, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому душевних страждань протиправними діями відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.
Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведений факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Таким чином, в межах спірних правовідносин суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, а тому підлягає скасуванню з прийняття постанови про часткове задоволення позову.
Відповідно до п. 2 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ч 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 року по справі № 520/9040/21 - скасувати.
Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради щодо невиплати державної соціальної допомоги з 18 серпня 2020 року по 01 грудня 2020 року.
Зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради розглянути питання щодо виплатити ОСОБА_5 соціальної допомоги з 18 серпня 2020 року по 01 грудня 2020 року.
В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.В. Присяжнюк   	
Повний текст постанови складено  02.02.2022 року