Справа № 454/1088/20                                Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я. 
Провадження № 22-ц/811/3260/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 44

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       01 березня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Пащука Артема Ігоровича на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 29 липня 2021 року в складі судді Адамовича М.Я. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди,-
                                               встановив:
У квітні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди.
Вимоги обгрунтовував тим, що рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 14.09.2018 по справі №454/1041/18, яке набрало законної сили, зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні частиною земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 демонтажу фундаменту та відновлення межі, забезпечення ОСОБА_1 в подальшому вільне та безперешкодне користування відповідною частиною земельної ділянки. Станом на час звернення з позовом відповідач так і не виконала рішення суду та не демонтувала паркан і фундамент. 
Наслідки події, що сталися, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на лікування, проведення правових заходів), обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. Просив стягнути з відповідачки 50000 грн. у відшкодування моральної шкоди.
Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 29 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , в особі адвоката Пащука А.І.
Вважає рішення незаконним та необгрунтованим, оскільки таке прийняте за неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суд першої інстанції обставинам справи та з порушенням норм матеріального та процесуальнгого права.
В обгрунтування вимог покликається на те, що суд розглянув справу у відсутності сторони позивача.
Також суд не врахував, що фактично із жовтня 2017 року позивач намагається захиститись від незаконних дій відповідачки, яка незаконно захопила частину його земельної ділянки. Відповідач умисно не виконує рішення суду, а позивач маючи води зору повинен захищати свої права. 
Зазначає, що суть заподіяння моральної шкоди позивачу полягає в тому, що відповідачка незаконно захопила частину земельної ділянки та категорично відмовляється виконувати рішення, а саме повернути частину земельної ділянки, знаючи, що позивач є незрячим та цим користується. Позивач змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а необхідність поновлення своїх прав змусила його вживати додаткових заходів для їх захисту в суді, витрачання на це дорогоцінного часу позивача з його безцінного життя, що сприймається як зверхнє ставлення до нього, як до людини, з чого позивач відчув себе приниженим і морально подавленим та ці відчуття продовжуються і по нині. 
Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 29 липня 2021 року та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами про відшкодування шкоди, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц). З врахуванням наведеного, відмовлено у задоволенні вимоги позивача про виклик його та представника ОСОБА_4 в судове засідання для надання пояснень по суті апеляційної скарги.
Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи з такого.
Відповідно до статей 3, 21, 24, Конституції України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження викладених в позовній заяві обставин позивач не довів, яких саме моральних втрат він поніс та не довів, що незручності, які виникли внаслідок невиконання судового рішення, свідчить про заподіяння йому моральної шкоди.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 належить житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Рішенням Ванівської сільської ради Сокальського району Львівської області №320 від 23.10.2017 за результатами обстеження визнано неправомірними дії ОСОБА_3 , яка самовільно вчинила захоплення частини земельної ділянки ОСОБА_1 .
Заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 14.09.2018 зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні частиною земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_3 демонтувати фундамент та відновити межі, забезпечити ОСОБА_1 в подальшому вільне та безперешкодне користування відповідною частиною земельної ділянки (а.с. 21).
Постановою державного виконавця Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 13.05.2019 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого 11.05.2019 на примусове виконання вищевказаного судового рішення.
Постановою цього ж державного виконавця від 14.06.2019 на боржника ОСОБА_3 накладено штраф в розмірі 3400грн. за невиконання без поважних причин у встановлений строк зазначеного судового рішення.
Іншою постановою державного виконавця від 05.08.2019 закінчено виконавче провадження з виконання вказаного рішення суду у зв`язку із скеруванням повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення (а.с. 39-40).
21.06.2019 державним виконавцем складено подання до органу поліції про внесення до єдиного реєстру досудових розслідування відомостей щодо ОСОБА_3 , яка не виконує рішення суду (а.с. 41).
Листом від 27.06.2019 повідомлено державного виконавця, що розгляд подання припинено, рішення про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності буде прийнято після встановлення її місця перебування (а.с. 42).
Також, судом встановлено, що ОСОБА_3 змінила прізвище та ім`я на ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом від 23.11.2012р.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно із статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. 
Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. 
Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Сам по собі факт наявності шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. 
Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями (бездіяльністю). Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.
При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.
Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Згідно із п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
В даному випадку, позивач посилався на те, що внаслідок невиконання судового рішення, йому завдано моральної шкоди, яка на його думку виразилась у необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя.
В той же час, позивач не подав суду жодних доказів, які підтверджують заподіяння позивачу моральної шкоди, негативні наслідки, що спричинили душевні страждання, втрати нормальних життєвих зав`язків і необхідності додаткових зусиль для організації його життя.
Усі доводи, про які зазначає позивач як підставу для відшкодування моральної шкоди, обмежуються загальними фразами, властивими для обґрунтування вимог щодо моральної шкоди.
Разом з тим колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом (ст. 129-1 Конституції України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Чинне законодавство України передбачає адміністративну та кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду.
Примусове виконання судових рішень і рішень органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та приватних виконавців. 
Як зазначалось вище, постановою державного виконавця від 05.08.2019 закінчено виконавче провадження з виконання рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14.09.2018 у зв`язку із з неможливістю виконання рішення суду без участі боржника, скеруванням повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.
       В той же час, із наданої Сокальським відділенням поліції Червоноградського відділу поліції ГУНП у Львівській області відповіді від 27 червня 2019 року №4133/05/03-2019 вбачається, що розгляд подання №9572 від 21.06.2019 про внесення даних в єдиний реєстр досудових розслідувань припинено та повідомлено, що при встановленні місця встановлення ОСОБА_3 буде прийматись рішення про притягнення до відповідальності згідно чинного законодавства. 
Враховуючи те, що виконавче провадження щодо зобов`язання ОСОБА_3 демонтувати фундамент та відновлення межі із забезпеченням ОСОБА_1 можливості безперешкодно користуватись земельною ділянкою закінчене, з підстав передбачених п.11 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з неможливістю виконання рішення суду без участі боржника і така постанова є чинною, оскільки стороною стягувача не оскаржувалась, та з урахуванням того, що повторно виконавчий лист до примусового виконання не звертався, вважати, що саме ОСОБА_3 заподіяла моральної шкоди позивачу, підстав немає.
Факт невиконання рішення суду, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили та завданою моральною шкодою. Наявність такого зв`язку не підтверджена жодними доказами.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, питання про розподіл судових витрат не вирішується.        
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
                                               постановив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Пащука Артема Ігоровича залишити без задоволення.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 29 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 01 березня 2022 року.

       Головуючий                                                        А.В. Ніткевич
       
Судді                                                                С.М. Бойко

                                                                       С.М. Копняк