Справа № 463/11877/20                                Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В. 
Провадження № 22-ц/811/3633/21                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Ванівського О.М., 
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О., 
секретаря: Івасюти М.В.,
з участю: представника ОСОБА_1 – адвоката Приймака В.О., відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Сірого А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  – адвоката Приймака Володимира Олександровича на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, -
ВСТАНОВИВ:

В грудні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 15.04.2020, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який зареєстрований в реєстрі за №311.
Позов мотивував тим, що 11 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого позичальник отримав на термін до 11.04.2020 включно грошові кошти в готівковому вигляді у сумі 8 336 392,00 грн., що станом на дату укладення договору становить 340 000 доларів США. Відповідно до п.10 Договору сторони погодили, що у разі якщо позичальник своєчасно та в повній мірі не поверне позичені грошові кошти, порушить строк повернення позики вказаний в п.2 цього Договору, а також порушить основне зобов`язання та/або договір іпотеки, укладені з ОСОБА_4 позикодавець починаючи з моменту такого порушення має право, за згодою іпотекодержателя від імені та в інтересах боржника відчужити предмет іпотеки та погасити заборгованість, згідно наступної черговості вимог: в першу чергу погашенню підлягає підтверджена заборгованість іпотекодержателя ОСОБА_4 , в тому числі сума основного зобов`язання, неустойка (пеня, штраф) та інші платежі, розраховані згідно умов договору позики та договору іпотеки; в другу чергу погашенню підлягає підтверджена заборгованість позикодавця ОСОБА_1 , в тому числі сума основного зобов`язання, неустойка (пеня, штраф) та інші платежі, розраховані згідно умов цього договору позики; залишок грошових коштів отриманих після задоволення вимог кредиторів підлягають негайному повернення позичальнику.
На час дії цього договору, до повного виконання зобов`язань позичальник зобов`язується не передавати, дарувати, заповідати, передавати іпотеку, заставу, наступну іпотеку. заставу чи будь-яким іншим способом повністю або частково відчужувати чи обтяжувати належне на праві власності йому майно, шо знаходиться в нього чи третіх осіб, а вкладення вказаних правочинів без посередньої письмової згоди позичальника будуть трактуватися як такі, що спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання за цим договором возики як наслідок є нікчемними та підлягають скасуванню (припиненню/ розірванню). Відповідачем порушено взяті на себе зобов`язання згідно договору позики, оскільки станом на дату звернення з позовом до суду розрахунок не проведено, заборгованість не погашена, розписку не було надано позивачем відповідачу. Жодних дій на для повернення коштів вчинено не було.
Так, 06.12.2020 року позивачем встановлено, що будинок та земельна ділянка, яка належала відповідачу, була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу. Отже, відповідачем  ОСОБА_2  всупереч вимогам закону та договору позики від 11.02.2020 року було відчужено житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, місце розташування якої: АДРЕСА_1 , надані позивачу в забезпечення виконання зобов`язань щодо повернення суми боргу в розмірі 18 366 392 грн., яку відповідачем повернуто не було.
Оскільки договір купівлі-продажу фактично спрямований на припинення права власності на об`єкт нерухомого майна у відповідача  ОСОБА_2  і виникнення права власності у відповідача ОСОБА_3 . При цьому, предмет оспорюваного договору є об`єктами нерухомого майна, за рахунок якого можливо виконати грошові зобов`язання відповідача  ОСОБА_2  перед позивачем, а іншої можливості їх виконати, зокрема за рахунок інших джерел не мав, а відтак відповідачем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки з метою ухилення від виконання цивільно-правових зобов`язань перед позивачем.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 15.04.2020, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Михайленко О.В., який зареєстрований в реєстрі за №311 - відмовлено за безпідставністю.
Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2020 року у виді:
заборони ОСОБА_3 (зареєстрований та проживає: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження земельної ділянки, кадастровий номер 4610137200:01:003:0050 та житлового будинку, загальною площею 411,2 м.кв., які належать на праві власності ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу №311 від 15.04.2020, та знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки, кадастровий номер 4610137200:01:003:0050 та житлового будинку, загальною площею 411,2 м.кв., які належать на праві власності ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу №311 від 15.04.2020, та знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – адвокат Приймак Володимир Олександрович.
В своїй апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Покликається на те, що ОСОБА_2 знаючи про наявність в нього боргу перед ОСОБА_1 відчужив належне йому нерухоме майно на користь наближеної до себе особи, тим самим грубо порушив законні права та інтереси позивача оскільки за рахунок цього майна можна було б задовольнити вимоги кредитора.
Звертає увагу суду на те, що на даний момент ОСОБА_2 не володіє на праві приватної власності жодним нерухомим майном, натомість має прострочене більш як на 1,5 роки грошове зобов`язання, яке підтверджене рішенням суду по справ №463/12615/20 від 27.09.2021 року.
Вважає, що оскаржуваний договір купівлі – продажу є фраудаторним, тобто таким, що вчинений на шкоду кредитору, а отже має бути визнаний судом недійсним задля захисту порушеного права ОСОБА_1 .
Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Приймака В.О. на підтримання апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Сірого А.В. на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд першої інстанції виходив з того, що правова аргументації вимоги щодо недійсності договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 15.04.2020 року не містить посилання на жодну спеціальну норму, а відповідно правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним. При цьому суд вважав, що укладення спірного договору купівлі-продажу майна зі згоди іпотекодержателя з метою повернення йому боргу від ОСОБА_5 не вказує на те, що такий направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника з метою невиконання кредитного договору укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 , оскільки невиконання зобов`язання ОСОБА_2 не тягне обов`язкове звернення стягнення на спірне майно, яке перебувало у іпотеці.
Колегія суддів погоджується з такою позицією суду першої інстанції з огляду на наступне.
Матеріалами справи та судом встановлено, що 11 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого позичальник отримав на термін до 11.04.2020 року включно грошові кошти в готівковому вигляді у сумі 8 336 392,00 грн., що станом на дату укладення договору становить 340 000 доларів США. Відповідно до п.10 Договору сторони погодили, що у разі якщо позичальник своєчасно та в повній мірі не поверне позичені грошові кошти, порушить строк повернення позики вказаний в п.2 цього Договору, а також порушить основне зобов`язання та/або договір іпотеки, укладені з ОСОБА_4 позикодавець починаючи з моменту такого порушення має право, за згодою іпотекодержателя від імені та в інтересах боржника відчужити предмет іпотеки та погасити заборгованість, згідно наступної черговості вимог: в першу чергу погашенню підлягає підтверджена заборгованість іпотекодержателя ОСОБА_4 , в тому числі сума основного зобов`язання, неустойка (пеня, штраф) та інші платежі, розраховані згідно умов договору позики та договору іпотеки; в другу чергу погашенню підлягає підтверджена заборгованість позикодавця ОСОБА_1 , в тому числі сума основного зобов`язання, неустойка (пеня, штраф) та інші платежі, розраховані згідно умов цього договору позики; залишок грошових коштів отриманих після задоволення вимог кредиторів підлягають негайному повернення позичальнику.
15 квітня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, місце розташування якої: АДРЕСА_1 , на якій знаходиться вказаний вище будинок.
Як підставу визнання недійсним оспорюваного договору позивач посилається на положення ч.1 ст.215 ЦК України, оскільки вважає, що договір купівлі-продажу фактично спрямований на припинення права власності на об`єкт нерухомого майна у відповідача ОСОБА_2 і виникнення права власності у ОСОБА_3 , за рахунок якого можливо виконати грошові зобов`язання відповідача ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2, 4, 14, 215ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість реалізації заінтересованою особою її прав.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).
Відмовляючи в задоволенні позову суд вірно виходив з того, що договір позики від 11.02.2020 року не містить заборони на укладення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 і по своїй суті договір позики не може виконувати функції забезпечення виконання зобов`язань, а тим більше обмежувати право власності позичальника на розпорядження майном, яке йому належить на праві приватної власності без укладення окремого договору в порядку визначеному главою 49 ЦК України. За змістом п. 13 договору позики від 11.02.2020 року заборона стосувалась укладення договорів позики, застави, іпотеки, поруки, лізингу того. Усі згадані в тексті п. 13 договору позики від 11.02.2020 року правочини стосуються виникнення фактично боргових (кредитних) зобов`язань, натомість договір купівлі продажу має відмінну правову природу у порівнянні із договорами позики, застави, іпотеки поруки, лізингу.
Безпідставними є покликання апелянта на фіктивність укладення договору купівлі – продажу будинку та земельної ділянки від 15.04.2020 року, враховуючи наступне.
Згідно договору позики від 11 лютого 2020 року, вказані вище об`єкти нерухомого майна перебувають в іпотеці згідно договору іпотеки №1035, укладеного 20.11.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, укладеного 20.11.2019 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , розмір заборгованості 10 487 233,15 грн., що на дату укладання договору позики становить 433 286,00 доларів США. 
Розрахунок за відчужене майно відбувся шляхом погашення ОСОБА_3 заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 , що виникла через неповернення з його боку грошових коштів в сумі 10 487 233, 15 грн., що на дату укладення договору позики становило 433 286 доларів США одержаних від ОСОБА_4 згідно договору позики від 20.00.2019 року, який був забезпечений заставою належного йому нерухомого майна згідно договору іпотеки №1035 укладеного 20.11.2019 року.
Погодження ОСОБА_1  із укладенням договору іпотеки на користь  ОСОБА_4  є доказом погодження ОСОБА_1  на вчинення іпотеко держателем дій із розпродяженням іпотечним майном на власний розсуд, без врахування інтересів ОСОБА_1 .
Крім того, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 15.04.2020 року не призведе до автоматичного погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , більше того розірвання даного договору призведе до відновлення чинності договору іпотеки від 20.11.2019 року, що очевидно унеможливить задоволення вимог ОСОБА_1 за рахунок спірного майна.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.
Докази та обставини, на які посилається представник ОСОБА_1 – адвокат Приймак Володимир Олександрович в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.
Керуючись ст. ст. 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Приймака Володимира Олександровича – залишити без задоволення.
Рішення   Личаківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 16.12.2021 року.

Головуючий Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.