Постанова 
Іменем України 
 
05 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 205/4477/17
провадження № 61-14693св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2021 року у складі колегії суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2  про витребування майна з чужого незаконного володіння.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначала, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 березня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сідоровим І. М., їй на праві власності належить трикімнатна квартира 
АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира).
 
Право власності на вказану квартиру у Бюро технічної інвентаризації 
м. Дніпропетровська (далі - БТІ м. Дніпропетровська) своєчасно вона 
не зареєструвала.
 
Із червня 2005 року вона не проживала у спірній квартирі у зв`язку з необхідністю доглядати за хворою матір`ю в іншому місті, а коли у червні 2017 року повернулась до м. Дніпра, дізналася, що квартира належить відповідачеві 
у справі ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_3 .
 
Також дізналась, що ОСОБА_3 придбав квартиру за договором купівлі-продажу від 20 травня 2016 року у ОСОБА_4 , за яким право власності на квартиру визнано заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2016 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 , який 13 грудня 2015 року придбав квартиру у ОСОБА_6 .
 
Також вказала, що свідоцтво про право власності від 01 листопада 1999 року 
на ім`я ОСОБА_6 . Відкритим акціонерним товариством «Дніпромістбуд» (дал - ВАТ «Дніпромістбуд») на підставі розпорядження № П-1680 ніколи 
не видавалось та є підробленим.
 
Посилаючись на те, що вона єдиним законним власником квартири, яка вибула 
з її володіння поза її волею, ОСОБА_1 просила в судовому порядку витребувати на свою користь з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме: квартиру 
АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, 
що договір купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2016 року, на підставі якого відповідач ОСОБА_2 придбала спірну квартиру, є чинним, у встановленому законом порядку не оскаржувався та не скасовувався. Позивач не оскаржувала у встановленому законом порядку й інші правочини, які передували договору купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2016 року, на підставі якого відповідач ОСОБА_2 придбала спірну квартиру.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
В апеляційному порядку справа розглядалась неодноразово.
 
Останньою постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2021 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 
2018 року скасовано, прийнято нову постанову про задоволення позову.
 
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
 
Мотивуючи прийняте рішення, апеляційний суд вказав, що на час розгляду справи чинним є договір купівлі-продажу від 14 березня 2000 року, відповідно 
до якого позивач придбала спірну квартиру у ОСОБА_7 , яка діяла від свого імені та від імені членів родини: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , що були власниками квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого на їх ім`я ВАТ «Дніпромістбуд» 01 листопада 1999 року на підставі розпорядження № П-1680.
 
При цьому апеляційний суд встановив відсутність в матеріалах інвентарної справи свідоцтва про право власності на спірну квартиру від 01 листопада 
1999 року, виданого ВАТ «Дніпромістобуд» згідно з розпорядженням № П-1680 
на ім`я ОСОБА_6 , на підставі якого ОСОБА_6 відчужила спірну квартиру ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 13 грудня 2015 року.
 
Тобто, апеляційний суд дійшов висновку, що всі правочини щодо спірної квартири, починаючи від її незаконного відчуження ОСОБА_6 , 
є нікчемними, а позовні вимоги ОСОБА_1 , яка є належним власником спірної квартири, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У серпні 2021 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, 
в якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 27 липня 2021 року і залишити в силі рішення Ленінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 22 листопада 2018 року.
 
Вважає, що позивач не довела, що спірна квартира належала їй на праві власності, як і не довела того, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 01 листопада 1999 року, видане на ім`я ОСОБА_6 згідно 
з розпорядженням № П-1680, про яке зазначено у договорі купівлі-продажу 
від 13 грудня 2015 року, укладеному між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , 
є підробленим.
 
Вказує на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та вважає, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Також касаційна скарга містить посилання на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-327цс15.
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Вказує, що апеляційний суд правильно встановив всі обставини справи 
та застосував норми матеріального права щодо витребування майна 
з урахуванням правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду.
 
Зазначає, що апеляційний суд дослідив матеріали інвентаризаційної справи щодо спірної квартири та достовірно встановив, що свідоцтво про право власності на квартиру на ім`я ОСОБА_6 ніколи не видавалося, 
є підробленим, за вказаним фактом проводиться досудове розслідування 
у кримінальній справі.
 
Особа, яка подає касаційну скаргу наполягає, що вона є єдиним належним власником квартири на підставі договору купівлі-продажу, який вона уклала 
з первинними власниками.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу з Ленінського районного суду 
м. Дніпропетровська.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд встановив, що на підставі свідоцтва про право власності на житло 
від 01 листопада 1999 року, виданого ВАТ «Дніпромістобуд» згідно 
з розпорядженням № П-1680, квартира 
АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності 
ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 
 
14 березня 2000 року між ОСОБА_7 , яка діяла від свого імені, та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_10 , а також за дорученням та від імені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , як продавцями та ОСОБА_1 як покупцем укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири.
 
30 грудня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Є. В., за умовами якого ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_5 придбав у власність цю квартиру.
 
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 
від 12 квітня 2016 року припинено право власності ОСОБА_5 на спірну квартиру та визнано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_4 
 
20 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу цієї квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю. О., відповідно 
до умов якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 придбав у власність спірну квартиру.
 
02 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л. В.
 
26 червня 2017 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О. М. відмовив ОСОБА_1 в державній реєстрації права власності на квартиру 
АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири 
від 14 березня 2000 року
 
Також суд встановив, що згідно з матеріалами інвентарної справи на спірну квартиру Дніпровського міжміського бюро технічної інвентаризації № 39988 свідоцтво про право власності на житло видане ВАТ «Дніпромістбуд» 
01 листопада 1999 року згідно з розпорядженням № П-1680 саме на ім`я 
ОСОБА_7 та членів її родини: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . 
 
Технічний паспорт на квартиру, а також розпорядження органу приватизації виготовлені на ім`я ОСОБА_7 .
 
Матеріали інвентарної справи не містять свідоцтва про право власності 
на квартиру АДРЕСА_1 від 01 листопада 1999 року, виданого ВАТ «Дніпромістобуд» згідно з розпорядженням № П-1680 
на ім`я ОСОБА_6 , на підставі якого укладено договір купівлі-продажу 
від 13 грудня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції 
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 27 вересня 2021 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема 
із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності 
чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
 
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України лише власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала 
на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
 
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18), права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача 
з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.
 
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові 
від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.
 
Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 
та 388 ЦК України.
 
Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України 
на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, 
є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).
 
У цій справі достовірно встановлено, що відповідно до статей 4, 128, 227 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції закону від 30 жовтня 1999 року), частини другої статті 12, статті 49 Закону України «Про власність (в редакції закону від 11 квітня 1995 року) ОСОБА_1 є власником спірної квартири на підставі дійсного договору купівлі-продажу від 14 березня 2000 року, відповідно до якого позивач придбала спірну квартиру у попередніх законних власників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які 
у свою чергу отримали її у власність у порядку приватизації.
 
Також достовірно встановлено, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 01 листопада 1999 року на ім`я ОСОБА_6 , на підставі якого 
13 грудня 2015 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, не видавалось.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається 
як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.
 
Ураховуючи викладене касаційний суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що правочини відносно спірної квартири, починаючи від 
її незаконного відчуження ОСОБА_6 , є нікчемними, тому позовні вимоги ОСОБА_1 , яка є належним власником спірної квартири, про 
її витребування, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
 
Колегія суддів наголошує, що суд касаційної інстанції позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої 
та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази у справі, надавати 
чи змінювати їх оцінку (стаття 400 ЦПК України), адже вчинення таких дій буде свідчити про порушення принципу правової визначеності та легітимних очікувань.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить 
з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки такі судові рішення 
є законними та обґрунтованими, прийняті з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а доводи касаційної скарги висновків судів 
не спростовують.

Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | С. Ю. Бурлаков
| В. М. Коротун
| М. Є. Червинська