ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
23 грудня 2021 року 	м.Суми	

                                                               Справа №577/3875/21 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/1820/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Ткачук С. С. 
сторони: 
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства  комерційний банк «ПриватБанк»
на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області  від 12 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Кравченка В.О., в приміщенні Конотопського міськрайонного суду Сумської області, 
В С Т А Н О В И В:
       У серпні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду за допомогою засобів поштового зв`язку з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Свої вимоги мотивує тим, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 17 липня 2012 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Так як відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 17 липня 2012 року у розмірі 22 937 грн 45 коп., яка станом на 11 липня 2021 року складається з наступного: 18 101 грн 14 коп. – заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0 грн 00 коп. – заборгованість за поточним тілом кредиту, 18 101 грн 14 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн 00 коп. – заборгованість за нарахованими відсотками, 4836 грн 31 коп. – заборгованість за простроченими відсотками; 0 грн 00 коп. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0 грн 00 коп. – нарахована пеня; 0 грн 00 коп. – нараховано комісії; та стягнути судові витрати.
Конотопський  міськрайонний суд Сумської області рішеннямвід 12 жовтня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» залишив без задоволення.
               В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що рішення суду ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.
       В доводах апеляційної скарги зазначає, що відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки, та користування картковим рахунком, на думку позивача, свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Крім того, вказує на те, що відповідач звертався до банку з метою перевипуску карти, отримав перевипущені картки з новими номерами та продовженим строком дії, якими продовжив користуватися.
       В свою чергу у виписці про рух коштів чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачем грошей, отримання ним коштів через банкомати, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.
       Вважає, що не підлягала застосуванню позиція Верховного Суду, висловлена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц, оскільки в даних справах різні обставини. На думку позивача, суд не звернув уваги на те, що в матеріалах справи наявні витяг з Умов та правил надання банківських послуг (в ред., що діяла на момент підписання анкети-заяви), копія наказу банку щодо затвердження «Умов та Правил надання банківських послуг» у ред., що діяла на момент підписання анкети-заяви. Тобто суду було надано конкретну редакцію Умов та правил надання банківських послуг, до якої приєднався відповідач при підписанні анкети-заяви та укладенні договору, разом із наказом про її затвердження.
       Вважає, що укладення договору відповідачем у відповідності до ст. 634 ЦК України шляхом приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку, є доведеним.
               Зазначає, що суд безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту) та нарахованих відсотків. 
       Крім того, згідно з розрахунку заборгованості (графа «Сума погашення за наданим кредитом») та наданої виписки по рахунку відповідача, чітко вбачаються суми, сплачені відповідачем на погашення заборгованості, загальна сума погашень складає 371 660,30 грн, а не 626 578,09 грн, як зазначив суд першої інстанції. 
       Наголошує на тому, що є незрозумілим, як судом обраховані зазначені в рішенні суми витрачених та погашених коштів, оскільки вони різняться з наданими баком доказами – випискою та розрахунком.
       Вважає, що обставини справи свідчать про те, що відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України відповідач прийняв і погодився з умовами кредитного договору, у т.ч. щодо сплати відсотків.
       На думку позивача, якщо суд вважав, що умовами договору не встановлена конкретна відсоткова ставка, він не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом взагалі, адже в такому разі застосуванню підлягає ст. 1048 ЦК України.
       Висновок суду про погашення заборгованості, що зроблений судом, з урахуванням преюдиційного значення встановлених судом обставин, може позбавити позивача права на судовий захист, адже наявність висновку про погашення заборгованості за кредитом та, крім того «переплати», яку суд встановив передчасно та без повного встановлення обставин справи, позбавляє банк можливості звернутися до суду за стягненням відсотків за ст. 1048 ЦК України та ст. 625 ЦК України, та які в даній справі судом взагалі не лише не стягувалися, а й не визначалися.
       Від відповідача відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг 17 липня 2012 року підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с. 19).
До заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які відповідачем не підписані (а. с. 19-46).
Відповідно до довідки банку ОСОБА_1 отримав наступні кредитні картки №№: НОМЕР_1 (дата відкриття – 17 липня 2012 року, термін дії – 03/16); НОМЕР_2 (дата відкриття – 30 вересня 2015 року, термін дії – 05/18); НОМЕР_3 (дата відкриття – 08 червня 2017 року, термін дії – 02/21 (а. с. 18). 
Також АТ КБ «ПриватБанк» надано довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а. с. 17) та виписку з банківського карткового рахунку (а. с. 54-74).
Відповідно до розрахунку АТ КБ «ПриватБанк», заборгованість   ОСОБА_1  за кредитним договором № б/н від 25 січня 2011року станом на 11 липня 2021 року становить 22937 грн 45 коп., яка складається з наступного: 18 101 грн 14 коп. – заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0 грн 00 коп. – заборгованість за поточним тілом кредиту, 18 101 грн 14 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн 00 коп. – заборгованість за нарахованими відсотками, 4836 грн 31 коп. – заборгованість за простроченими відсотками; 0 грн 00 коп. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0 грн 00 коп. – нарахована пеня; 0 грн 00 коп. – нараховано комісії (а. с. 6-16).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а зазначення в анкеті-заяві про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. Розрахунок наданий позивачем в частині нарахування заборгованості за простроченими відсотками, не можна вважати правильним, оскільки цей розмір не був узгоджений сторонами. Стосовно стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд зазначив, що відповідачем в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором було внесено коштів на загальну суму 626 578 грн 09 коп., що на 348 289 грн 82 коп. більше, ніж отримано кредитних коштів.
       Проте повністю погодитись з такими висновками суду не можна, виходячи з наступного. 
Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
В Анкеті-заяві позичальника від 17 липня 2012 року процентна ставка не зазначена, відтак позивач не довів, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, на які послався банк як на підставу для задоволення позову, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказані документи взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.
Таким чином, враховуючи, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17 липня 2012 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена зокрема у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. 
Вказане узгоджується з висновками щодо застосування відповідних норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). 
Відтак вимоги банку про стягнення заборгованості за простроченими процентами задоволенню не підлягають. 
Стосовно вимог банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, колегія суддів зазначає наступне.
При зверненні до суду з даним позовом банк, зокрема, ставив питання про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 18 101 грн 14 коп.
При цьому, як вбачається з наданого розрахунку банк з 01 червня 2015 року погашав відсотки за рахунок тіла кредиту (четверта колонка розрахунку). Доказів погодження сторонами договору в письмовій формі такого порядку погашення відсотків позивачем не надано. Такі дії банку не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки проценти за своєю суттю є платою за користування кредитними коштами. 
       Отже, шляхом погашення відсотків за рахунок тіла кредиту банк безпідставно збільшив тіло кредиту на загальну суму 31 551 грн 37 коп. А отже банк не довів наявність у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 18 101 грн 14 коп.
Колегія суддів зауважує, що місцевий суд дійшовши вірного висновку, що фактично отримані та використані відповідачем кредитні кошти повернуті в повному обсязі, безпідставно встановив, що в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором було внесено коштів на загальну суму 626 578 грн 09 коп., що на 348 289 грн 82 коп. більше, ніж отримано кредитних коштів. Зі складових, що містяться під розрахунками заборгованості, вбачається, що за період з 01 червня 2015 року по 30 червня 2019 року відповідачем на погашення заборгованості вносилися кошти, які банком були спрямовані на погашення заборгованості: за тілом кредиту – 250 699 грн 74 коп., за простроченим тілом кредиту – 3913 грн 78 коп., по пені – 350 грн; а за період з 01 липня 2019 року по 11 липня 2021 року на погашення заборгованості: за тілом кредиту – 72 202 грн 62 коп., за простроченим тілом кредиту – 2720 грн 95 коп., по нарахованим відсоткам – 1417 грн 84 коп., по простроченим відсоткам – 1691 грн 95 коп. А всього на загальну суму 332 996 грн 90 коп., а не 626 578 грн 09 коп., як помилково встановив суд першої інстанції.
Отже, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту, з зазначенням, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав, викладених в даній постанові. 
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 3, ч. 4; 381-382 ЦПК України, суд – 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства  комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області  від 12 жовтня 2021 рокузмінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства  комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту.
В іншій частині рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області  від 12 жовтня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                                         Т.А. Левченко

Судді:                                                                         О.І. Собина 

                                                                                С.С. Ткачук