ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/891/17	Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/115/22 	Доповідач - Бершадська Г.В.	
Категорія - 304090000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2022 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючого - Бершадська Г.В. 
Суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
з участю секретаря - Панькевич Т.І. 
апелянта ОСОБА_1 та представника відповідачів 

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 вересня 2020 року (ухвалене суддею Братасюком В.М., дату складання повного тексту не зазначено) у цивільній справі № 607/891/17 за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічний позовом ОСОБА_4 до Акціонерного товариства “Універсал Банк”, третя особа - ЦАП Орест Федорович про припинення договору поруки та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства “Універсал Банк”, треті особи - ЦАП Наталя Леонідівна, ОСОБА_6 про визнання кредитного договору удаваним та про визнання його таким, що був укладений у національній валюті України,
ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року Акціонерне товариство “Універсал Банк” (далі – АТ “Універсал Банк”, банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 і ОСОБА_7 як солідарного боржника та ОСОБА_1 і ОСОБА_8 як солідарного боржника заборгованість за кредитним договором від 29 травня 2008 року № BL4479 (далі – кредитний договір) у розмірі 7 979,02 дол. США.
       Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 29 травня 2008 року між АТ “Універсал Банк” і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № BL479 з додатками 1, 2 з відкриттям кредитної лінії, згідно з яким ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 21 649,00 дол. США зі сплатою 15 % річних, терміном до 01 травня 2018 року. У випадку користування кредитом понад встановлений строк (прострочення) передбачено встановлення підвищеної відсоткової ставки в розмірі 30 % річних, яка застосовується до всієї простроченої суми основного боргу.
       На забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором 29 травня 2008 року між АТ “Універсал Банк” і ОСОБА_7 , а також між банком і ОСОБА_8 укладені договори поруки № BL4479/1 і № BL4479/3, за умовами яких поручителі зобов`язалися відповідати перед банком за невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором. 
       Починаючи з 01 березня 2016 року ОСОБА_1 припинив погашення кредиту і відсотків, які повинен сплачувати відповідно до додатку 1 (Графік погашення) до кредитного договору, що призвело до виникнення простроченої заборгованості та права банку на дострокове стягнення заборгованості.
       Станом на 02 листопада 2016 року заборгованість за кредитним договором становить 7 979,02 дол. США, з яких: 5 656,17 дол. США – сума дострокового стягнення заборгованості; 2 114,01 дол. США – прострочена заборгованість за кредитним договором; 49,71 дол. США – прострочена заборгованість зі сплати відсотків; 159,13 дол. США – підвищені відсотки. 
       У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив застосувати наслідки удаваного правочину та зобов`язати АТ “Універсал Банк2 провести перерахунок погашення кредиту, виходячи з розміру кредиту в національній валюті України.
       Зустрічний позов ОСОБА_1 обґрунтував тим, що на його переконання, валютою кредитного договору була національна валюта України – гривня. Договір кредиту з додатками 1, 2 від 29 травня 2008 року з відкриттям кредитної лінії є удаваним правочином, змістом якого приховано дійсні відносини сторін щодо валюти договору – на суму 108 822, 71 грн, а тому слід застосувати наслідки удаваного правочину та зобов`язати відповідача АТ «Універсал Банк» провести перерахунок погашення кредиту, виходячи з розміру кредиту в національній валюті України.
       У березні 2017 року ОСОБА_8 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати припиненими зобов`язання за укладеним ним з банком договором поруки від 29 травня 2008 року № BL4479/3.
       Зустрічний позов ОСОБА_8 обґрунтував тим, що порука є припиненою, оскільки збільшився обсяг відповідальності боржника та поручителя без їх згоди. Окрім цього, банк пропустив шестимісячний строк, впродовж якого кредитор вправі пред`явити вимогу до поручителя. 
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 вересня 2020 року позов АТ «Універсал Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_7 як солідарного боржника ОСОБА_1 , та з ОСОБА_8 як солідарного боржника ОСОБА_1 , суму боргу за кредитним договором від 29 травня 2008 року № BL4479 у розмірі 7 979,02 дол. США. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 судовий збір у розмірі 3 311,73 грн. У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_8 та ОСОБА_1 відмовлено.
       Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - адвокат Курило В.Г. подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що 07 липня 2016 року АТ “Універсал Банк” використав право достроково вимагати повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки за порушення умов договору, направивши вимогу про необхідність дострокової сплати всієї суми боргу, в якій зазначено: “У випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визначається Банком таким, що настав достроково на тридцять перший день з моменту отримання цієї вимоги”. Вказана вимога направлена поручителям та позичальнику і отримана 13 липня 2016 року. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів та комісії за користування кредитом, а також нарахування неустойки, передбаченої умовами договору за неналежне виконання зобов`язання. Зазначає, що Банк мав право на нарахування процентів за кредитом до 13 серпня 2016 року. Отже, за період з 13 серпня 2016 року до 02 листопада 2016 року позивачем безпідставно нараховано відсотки.
       Звертає увагу, що отримання кредиту (в доларах США) носило цільовий характер та було заплановано на споживчі потреби, а саме: для купівлі плоттера “VР-540 К VersaСАММ” друкуючий/ріжучий, 2007 року випуску. Банк не надав документів, які б підтверджували перерахування валютних коштів (доларів), їх зарахування на рахунок ОСОБА_1 . 
       Вказує, що порушуючи умови кредитного договору, Банк перерахував 105000 грн. Тобто, Банк фактично виконав своє зобов`язання по наданню кредиту саме в національній валюті України - гривні.
       Зазначає, що у роздруківці меморіального ордеру №0804275USD000058 від 29 травня 2008 року на суму 21649.00 дол.США наявний відбиток печатки ПАТ “Універсал Банк” з підписом невизначеної особи. Однак, зміна назви банку з ВАТ “Універсал банк” на ПАТ “Універсал банк” відбулась пізніше складання вказаного меморіального ордеру, що свідчить про те, що ордер складено не під час здійснення банківської операції. При цьому меморіальний ордер є документом вторинного бухгалтерського обліку.
       Крім того, згідно висновку судово-економічної експертизи не підтверджено розрахунку заборгованості за кредитним договором №ВL4479 станом на 02 листопада 2016 року, який поданий Банком. При цьому, експертом встановлено підробку бухгалтерського документу - меморіального ордеру №08042751180000058 від 29 травня 2008 року. 
       Окрім цього, позивач за первісним позовом не мав права видавати та не видавав кредит у іноземній валюті через відсутність у нього відповідної індивідуальної ліцензії, а ОСОБА_1 чинним законодавством не було надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюті при здійсненні платежів за спірним кредитним договором та внесення плати за користування кредитом шляхом внесення доларів США в касу Банку.
       Зазначає, що в 2008 році Банк направив відповідачу ОСОБА_1 повідомлення, в якому зазначено, що починаючи з 26 серпня 2008 року за користування кредитними коштами встановлюється процентна ставка: базова процентна ставка 15.5% річних, підвищена процентна ставка 31 % річних (у разі прострочення платежу). Вказане свідчить, що договір поруки від 29 травня 2008 року, укладений Банком з ОСОБА_8 , є припиненим в зв`язку із зміною умов кредитного договору, а саме в зв`язку із збільшенням процентної ставки без згоди поручителя. 
       Крім цього, суд не звернув уваги на те, що на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
       У зв`язку з викладеним просить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічні позовні заяви задоволити в повному обсязі.
       В судовому засіданні ОСОБА_1 та представник апелянтів апеляційну скаргу підтримали та зіслались на обставини викладені в ній. 
       Представник АТ “Універсал Банк” будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, а тому відповідно до положень статті 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
       Судом встановлено, що 09 травня 2008 року між АТ “Універсал Банк” і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № BL479 з додатками до нього 1, 2 з відкриттям кредитної лінії, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит на споживчі потреби у розмірі 21 649,00 дол. США зі сплатою 15 % річних, терміном їх повернення до 01 травня 2018 року. 
       Згідно з пунктом 1.3.2 кредитного договору у випадку користування кредитом понад встановлений строк (прострочення) встановлюється підвищена відсоткова ставка в розмірі 30 % річних, яка застосовується до всієї простроченої суми основного боргу.
       Факт надання кредиту підтверджується копією меморіального ордера від 29 травня 2008 року № 0804275USD000058 на суму 21 649,00 дол. США. 
       На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ “Універсал Банк” і ОСОБА_7 29 травня 2008 року укладено договір поруки № BL4479/1, за умовами якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за невиконання ОСОБА_1 в повному обсязі зобов`язань, що випливають з кредитного договору.
       Крім цього, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ “Універсал Банк” і ОСОБА_8 29 травня 2008 року укладено договір поруки № BL4479/3, за умовами якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за невиконання ОСОБА_1 у повному обсязі зобов`язань, що випливають з кредитного договору.
       Щомісячний платіж, згідно з графіком погашення додатком 1 до кредитного договору, на 01 березня 2015 року становив 348,19 дол. США.
       З 01 березня 2016 року ОСОБА_1 фактично припинив погашення кредиту та відсотків, які повинен був сплачувати відповідно до додатку 1 до кредитного договору.
       У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору виникла заборгованість, яка станом на 02 листопада 2016 року становить 7 979,02 дол. США, з яких: 5 656,17 дол. США — сума дострокового стягнення заборгованості; 2 114,01 дол. США — прострочена заборгованість за кредитним договором; 49,71 дол. США — прострочена заборгованість зі сплати відсотків; 159,13 дол. США — підвищені відсотки.
       З метою досудового врегулювання відносин банк направив ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 вимогу від 05 липня 2016 року про негайну сплату простроченої заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитними коштами, та штрафних санкцій за порушення виконання зобов`язань, які 13 липня 2016 року були отримані ними та залишені без виконання.
       У випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на тридцять перший день з моменту отримання цієї вимоги.
       Згідно з пунктом 6.1. кредитного договору в разі порушення позичальником нового (дострокового) терміну повернення всієї суми кредиту та/або сплати плати за кредит за цим договором, вважається, що такий позичальник користується кредитом понад строк кредитування, встановлений цим договором, при цьому, починаючи з наступного робочого дня, сума такого кредиту вважається простроченою сумою основного боргу, а сума плати за кредит — простроченими процентами та/або простроченими комісіями/ винагородою.
       Згідно з висновком судової економічної експертизи від 09 липня 2018 року № 28/013/1027/3 експерту не видалося можливим документально та нормативно підтвердити або спростувати визначений АТ «Універсал Банк» розмір заборгованості за основною сумою боргу та нарахованими відсотками у наданому банком розрахунку заборгованості станом на 02 листопада 2016 року, а також не вдалося документально підтвердити або спростувати суму боргу за тілом кредиту, відсотками, пенею за кредитним договором, оскільки експерту не було надано на дослідження оригіналу первинного документу (меморіального ордера від 29 травня 2008 року № BL4479/3), що містить відомості про операцію з надання кредиту.
       Задовольняючи позов про стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителів суд першої інстанції виходив з того, що позичальник належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. В задоволенні зустрічних позовів відмовив за їх недовенденістю. 
       Постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
       Постановою Верховного суду від 06 жовтня 2021 року постанову Тернопільського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року в частині вирішення позову Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічного позову ОСОБА_8 до Акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа – ОСОБА_1 , про припинення договору поруки скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Постанову Тернопільського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсал Банк», треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання кредитного договору удаваним та визнання його таким, що був укладений у національній валюті України залишити без змін.
       Отже рішення підлягає перегляду в частині вирішення вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічного позову про припинення договору поруки.
       Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
       Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
       Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
       Ураховуючи, що відповідачі 13 липня 2016 року отримали вимогу банку від 05 липня 2016 року про негайну сплату простроченої заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитними коштами, та штрафних санкцій за порушення виконання зобов`язань, однак її не виконали, термін повернення кредиту визнається таким, що настав достроково на тридцять перший день з моменту отримання цієї вимоги – 13 серпня 2016 року, і право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після 13 серпня 2016 року припинилося. 
       Звертаючись до суду з вказаним позовом банк просив стягнути заборгованість за кредитним договором розраховану на 02 листопада 2016 року в загальному розмірі 7 979,02 дол. США, до якої ввійшли і відсотки, нараховані після 13 серпня 2016 року.
       Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та помилково вважав, що пункт 6.1 кредитного договору надає право банку нараховувати відсотки за користування кредитом поза межами строку кредитування, адже цим пунктом сторони не погоджували жодної відсоткової ставки за користування кредитом після спливу цього строку. 
       Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором апеляційний суд виходить з графіку погашення кредиту, який підписаний сторонами і передбачає погашення кредиту і сплату процентів щомісячними ануїтентними платежами у розмірі 348,19 дол. США протягом 120 місяців. Станом на 01 серпня 2016 року позичальник повинен був сплатити 99 платежів по 348,19 дол. США тобто 34470,81 дол. США, а після 01 серня 2016 року - достроково сплатити тіло кредиту згідно з графіком погашення заборгованості в розмірі 6384,30 дол. США (265,73+271,71+272,67+278,51+279,79+283,40+292,98+290,85+296,33+298,43+303,77+306,21+310,16+315,27+318,24+323,19+326,53+330,75+336,29+339,36+344,13) та відсотки за 13 днів серпня 2016 року - 34,58 дол. США (82,46:31х13).
       Отже, загальна сума коштів яку позичальник повинен сплатити по кредиту у зв`язку з достроковим припиненням зобов`язань становить 40889,69 дол. США, з яких: 34470,81 дол. США платежі до 01.08.2016 року + 34,58 дол.США відсотки за 13 днів серпня 2016 року та 6384,30 дол. США дострокове стягнення тіла кредиту за період з серпня 2016 року по травень 2018 року.
       Позичальником фактично на виконання кредитного договору згідно розрахунку заборгованості сплачено 33431,90 дол. США , з яких зараховано: на погашення тіла кредиту 13878,82 дол. США, на погашення відсотків 19493,82 дол США та на погашення підвищених відсотків 59,26 дол. США. Крім цього позичальником сплачено 214,33 дол США винагороди за надання кредиту згідно пункту 1.3.3 кредитного договору.
       Згідно пункту 1.3.3 кредитного договору позичальник сплачує банку винагороду за надання кредиту у розмірі 0,99% від суми кредиту , яка повинна бути сплачена у валюті кредиту не пізніше дати фактичного надання кредиту. В графіку погашення кредиту також передбачено сплату комісії в розмірі 214,33 дол. США. Такий розмір комісії було сплачено позичальником при видачі кредиту, що підтверджується первинними бухгалтерськими документами (а.с.96-97 т. 2).
       Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша). Якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).
       Відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України “Про захист прав споживачів” у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
       Статтею 55 Закону України “Про банки і банківську діяльність” визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
       Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
       Однак банк встановив у кредитному договорі сплату одноразової комісії як винагороду банку за надання кредиту, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням частини четвертої  статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
       Отже, умова кредитного договору є нікчемною (недійсними) в частині встановлення одноразової комісії за надання кредиту. 
       Оскільки пункт 1.3.3 кредитного договору, яким передбачено сплату комісії за надання кредиту є нікчемним, то він є недійсними з моменту укладення кредитного договору. 
       Нікчемність і, відповідно, недійсність з моменту укладення кредитного договору його умов щодо сплати позичальником комісії має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк. Перерахунок та визначення фактичної заборгованості за кредитом призведе, у свою чергу, до перерахунку та визначення фактичного розміру інших складових заборгованості, таких як, зокрема, проценти (відсотки) за користування кредитом та підвищенні відсотки. 
       Враховуючи сплачену позичальником комісію в розмірі 214,33 дол. США та сплату періодично кредиту у розмірі, більшому ніж встановлено графіком погашення кредиту та відсотків колегія суддів не вбачає підстав для нарахування підвищених відсотків.
       Таким чином заборгованість позичальника за кредитом у зв`язку з достроковим припиненням зобов`язань становить 7244,17 дол. США (40889,69-33431,90 сплачених на погашення тіла та процентів (в тому числі підвищених) -214,33 сплачена комісія), які підлягають стягненню з позичальника у зв`язку із зміною строку виконання основного зобов`язання.
       Разом з цим відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
       У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
       Згідно частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
       Відповідно до частини четвертої цієї статті в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
       Пунктом 4.2 договорів поруки укладених між банком і ОСОБА_7 та між банком і ОСОБА_8 встановлено, що порука припиняється із припиненням всіх зобов`язань боржника за основним договором, що забезпечуються такою порукою.
       Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (частина перша статті 251 ЦК України). Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).
       Отже, умова договорів поруки про їхню дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором та договором комісії, не є строком, встановленим у договорі поруки, оскільки останній визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. З огляду на цей висновок слід застосувати припис, викладений у реченні другому частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 60), від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 71), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 58), від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (пункт 35)).
       Зазначений шестимісячний строк є преклюзивним, тобто його сплив є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові до поручителя. 
       У разі пред`явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, порука припиняється в частині відповідних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
       Схожих за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі 523/3082/14-ц.
       Враховуючи те, що позичальник з 01 березня 2016 року став порушувати виконання щомісячних зобов`язань, у зв`язку з чим 13 серпня 2016 року мала місце зміна строку виконання основного зобов`язання, а з позовом в суд банк звернувся 20 січня 2017 року, тому банк зважаючи на щомісячні зобов`язання позичальника має право на задоволення вимог щодо стягнення щомісячних платежів з поручителів лише за період з 20 липня 2016 року. Різницю в платежах за період з березня по 20 липня 2016 року повинен сплатити позичальник, оскільки порука за вказаний період поручителів припинилася.
       Таким чином рішення суду слід змінити зменшивши суму стягнення заборгованості за кредитним договором та враховуючи припинення поруки поручителів по щомісячних платежах за період з березня по 20 липня 2016 року.
       З огляду на викладе заслуговують на увагу доводи апелянтів про порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором та дотримання банком шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителям щодо щомісячних платежів з урахуванням дати звернення банку з цим позовом.
       Проте, аргументи апеляційної скарги щодо припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України на увагу не заслуговують, адже банк для здійснення розрахунку заборгованості за кредитним договором використав відсоткові ставки передбачені умовами кредитного договору.
       Не заслуговують уваги суду доводи апелянтів про те, що банк не виконав своїх зобов`язань з надання кредиту виходячи з наступного.
       Доказами, які підтверджують видачу кредиту, наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
       Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254(чинного на момент розгляду справи судом першої інстанції), та пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
       Подібного правового висновку дійшов Верховний суд в складі колегії суддів Другої судової палати КЦС у постанові № 524/4318/15 від 12.06.2019 року.
       Вирішуючи спір, належним чином дослідивши подані сторонами докази, врахувавши дані наданих Акціонерним товариством «УніверсалБанк» виписок з особових рахунків позичальника, надавши належну правову оцінку копіям первинних документів, у тому числі копіям заяв на переказ готівки, меморіального ордера №0804275USD000058 від 29.05.2008р. на суму 21649,00 дол. США, виписок по особовому рахунку (а.с. 96-355 том 2), умовам кредитного договору, а також проплатам у рахунок повернення кредиту з боку відповідача ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку що позивач довів факт отримання позичальником кредитних коштів та наявність заборгованості за кредитним договором.
       При цьому суму боргу слід стягнути в наступний спосіб - з ОСОБА_9 в користь АТ “Універсал Банк” 532,06 дол. США заборгованості за кредитним договором за період з 01 березня 2016 року по 20 липня 2016 року.
       З ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , як солідарного боржника ОСОБА_9 та з ОСОБА_11 як солідарного боржника ОСОБА_9 в користь АТ “Універсал Банк” заборгованість за кредитним договором в розмірі 6712,11 доларів США.
       Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Серявін та інші проти України”, заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
       Відповідно до ч.1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Згідно положень ст. 141 ЦПК України судові витрати слід стягнути пропорційно до розміру задоволених вимог        наступним чином:
       Зменшити розмір стягнення з відповідачів в користь АТ “Універсал Банк” судового збору з 3311,73 грн до 2980,56 грн.
       Стягнути з АТ “Універсал Банк” в користь ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 71,10 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
       Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити частково.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 вересня 2020 року в частині стягнення розміру заборгованості за кредитним договором і судових витрат змінити, зменшивши суму стягнення, виклавши резолютивну частину рішення в такій редакції:
       Стягнути з ОСОБА_2 в користь Акціонерного товариства “Універсал Банк” 532,06 доларів США заборгованості за кредитним договором за період з 01 березня 2016 року по 20 липня 2016 року.
       Стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , як солідарного боржника ОСОБА_2 та з ОСОБА_4 як солідарного боржника ОСОБА_2 в користь Акціонерного товариства “Універсал Банк” заборгованість за кредитним договором № BL4479 від 29 травня 2008 року в розмірі 6712,11 доларів США.
       Зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити частково.
       Визнати припиненою поруку ОСОБА_4 за кредитним договором від 29 травня 2008 року за період з березня 2016 року по 20 липня 2016 року.
       В решті рішення суду залишити без змін.
       Зменшити розмір стягнення з відповідачів в користь Акціонерного товариства “Універсал Банк” судового збору з 3311,73 грн до 2980,56 грн.
       Стягнути з Акціонерного товариства “Універсал Банк” в користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 71,10 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
       Повний текст постанови складено 21 лютого 2022 року.

Головуючий                                                                Бершадська Г.В.

Судді:                                                                        Гірський Б.О.

                                                                               Хома М.В.