УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/7171/18 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д.М. 
Категорія 18 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

                       головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №296/7171/18 за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору недійсним
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 
на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 16 березня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Лєдньова Д.М. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (надалі – АТ КБ «ПриватБанк» або банк). Просив визнати недійсним кредитний договір від 04 січня 2017 року №SAMDNWFC00032314223 (банківська пластикова картка типу «Gold»), укладений між ним та банком. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 04 січня 2017 року підписав у банку заяву та отримав картку № НОМЕР_1  (банківська пластикова картка типу «Gold»). Більше ніяких документів не підписував. Карткою скористався один раз, провівши один платіж. Вважає, що видаючи вказану картку, банк ввів його в оману, як споживача, оскільки по телефону з погрозами почав вимагати від нього сплатити суму коштів згідно листа №КІСО8781 у сумі 55 007,66 грн, із яких: 507,66 грн.- заборгованість за кредитним договором; 50 000 грн. – витрати на оплату послуг адвоката та 4 500 грн. судових витрат. Проте, кредитний договір від 04 січня 2017 року №SAMDNWFC00032314223 (банківська пластикова картка типу «Gold») протирічить положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Так, примірник договору йому не надавався; сторони не узгодили будь-яку процентну ставку за прострочення заборгованості тощо. Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» (частина четверта ст.11) передбачається, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Також посилається на те, що належною формою договору кредиту за змістом частини першої ст.1055 ЦК України вважається виключно письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми договору є його нікчемність. Отже, у разі недосягнення сторонами кредитного договору згоди у письмовій формі щодо нового розміру процентної ставки, умова кредитного договору, що передбачає такий розмір, є нікчемною (частина друга ст.215, частина друга ст.236 ЦК України). Вказівка закону на нікчемність договору є імперативною (частина друга ст.215 ЦК України) і такий договір (чи його істотна умова) є недійсним з моменту його укладення (ст.204, частина перша ст.236 ЦК України) незалежно від того, чи виконали сторони його умови. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення тощо. Банкам забороняється від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (заборона недобросовісної конкуренції) (частина третя ст.53 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). До недобросовісної конкуренції ст.9 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору) відносила дії щодо купівлі-продажу товарів, виконання робіт, надання послуг із примусовим асортиментом, тобто купівля-продаж одних товарів, виконання робіт, надання послуг за умови купівлі-продажу інших товарів, виконання робіт, надання послуг, непотрібних споживчу або контрагенту. Проте, у договорі від 04 січня 2017 року всупереч положень частини другої, п.4 частини четвертої ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», частини першої ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», пунктів 3.2,3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, немає відомостей детального розпису загальної вартості кредиту, що є обов`язковим. Банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту та витрат, які повинен нести споживач. Повинна вказуватися повна та орієнтована вартість кредиту і розрахунок повинен бути зрозумілим для споживача. Отже, оплатне надання послуги щодо надання кредитних ресурсів не належить до предмету кредитного договору, а отримання грошових коштів за обслуговування картки є незаконним. У даному випадку має місце безпредметність мнимої щомісячної послуги щодо надання кредитних ресурсів, яку він, як споживач, фактично не споживає (не одержує). Приховуючи у вигляді щомісячної комісійної, винагороди фактично плату за користування кредитом, не зробивши реального розрахунку такої плати, банк здійснив його обман. За положеннями ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не повинен був включати у договір умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. З перелічених вище мотивів відповідач ввів його в оману, коли видав банківську пластикову картку типу «Gold».

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 16 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1  із рішенням суду першої інстанції не погодився. Представник від його імені – адвокат Єсін П.С. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідач не надав письмового доказу про те, що договір укладений в письмовій формі, а за змістом частини четвертої ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір укладається у письмовій формі. Всупереч положень чинного законодавства примірник договору позивачу не надавався, відомості про суму кредиту та детальний опис його загальної вартості, а також щодо встановлення річної процентної ставки за користування коштами не повідомлялися. Законом України «Про банки та банківську діяльність» банкам заборонено вчиняти дії щодо впровадження недобросовісної конкуренції. Згідно з ст.ст.203,215 ЦК України договір, який не відповідає вимогам законодавства підлягає визнанню недійсним. Позивач отримав банківську картку, яка була активована. На картку грошових коштів банк не надавав. Навпаки, якщо одержувач картки користується нею, банк за кожну операцію знімає комісію на свій власний розсуд. При цьому, чим більше сума платежу, тим більше комісія. Банківською пластиковою карткою типу «Gold»  ОСОБА_1  скористався один раз, провівши платіж на суму 200 грн. Наполягає на тому, що відповідач, видавши його довірителю картку типу «Gold», ввів ОСОБА_1  в оману як споживача, оскільки по телефону вимагає від позивача сплатити у погашення кредиту суму, якої останній не отримував та договору не підписував. При цьому, від банка на ім`я позивача надіслано підроблене рішення суду про начебто стягнення заборгованості (а.с.8). Наполягає також на тому, що суд не надав належної правової оцінки предмету та заявленій позовній вимозі, а висновок суду про те, що позивач не надав доказів на підтвердження невідповідності укладеного договору на отримання банківських послуг вимогам чинного законодавства, є помилковим. Також відповідачем не надано суду жодних належних доказів того, що між банком та ОСОБА_1 , крім підписаної заяви на отримання картки, укладався інший договір та з іншими умовами надання кредиту. За таких обставин, банк не вправі в односторонньому порядку нараховувати йому будь-які витрати, які не передбачені правочином, який повинен бути вчинений у письмовій формі з дотриманням всіх вимог діючого законодавства України. Посилання судом першої інстанції на те, що виникнення заборгованості за отриманим банківським продуктом та нарахування сум заборгованості (надуманих) з боку банка, не є предметом дослідження при розгляді цієї справи свідчить про поверховий її розгляд. Оскільки судом при розгляді справи та ухваленні рішення не були виконані вимоги чинного законодавства України щодо законності та обґрунтованості, вважає, що рішення підлягає скасуванню.

Відзиву від відповідача на апеляційну скаргу представника позивача не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина третя ст.360 ЦПК України).

Представник позивача у судове засідання не з`явився. Повноваження адвоката як представника позивача підтверджені ордером серії ЖТ №06422 на надання правової допомоги ОСОБА_1 у Житомирському апеляційному суді, що відповідає положенням частини четвертої ст.62 ЦПК України та Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (а.с.133). Представник позивача про дату, час і місце розгляду справі повідомлений належним чином (а.с.200). За аналогією повідомлення представника, повноваження якого підтверджені належним чином, вважається повідомленням особи, яку він представляє. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка позивача та його представника не перешкоджає розгляду справи.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач на підтвердження укладення між сторонами спірного договору саме в письмовій формі послався на анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, яку позивач подав 26 лютого 2013 року (а.с.25). З вказаної анкети-заяви вбачається, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ОСОБА_1 та банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 ознайомився та погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді. Підписанням цієї заяви, ОСОБА_1 надав згоду на обробку банком усіх його персональних даних з метою та на умовах, встановлених у договорі про надання банківських послуг. Також підтвердив, що він повідомлений про його права, пов`язані зі зберіганням та обробкою його персональних даних, визначених діючим законодавством, мету зібрання даних та осіб, яким передаються його персональні дані. Окремо наголошено, що дані положення поширюються на оформлення платіжної картки «Кредитка Універсальна» або картки Gold. 

Пам`ятку клієнта, яка включає Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування отримав і ознайомився із її змістом під підпис. 

04 січня 2017 року за кредитним договором №SAMDNWFC00032314223 позивачу була оформлена та видана платіжна банківська картка класу «Gold» з № НОМЕР_2 відповідно до вищезазначеної анкети-заяви 2013 року (а.с.26-28). При цьому, при видачі 04 січня 2017 року картки класу «Gold» жодних письмових договорів, заяв-анкет та інших відповідних документів між сторонами не підписувалося.

Доводи апеляційної скарги про те, що при емісії вказаної картки не було дотримано письмової форми відповідного договору, що відповідно до ст.1055 ЦК України свідчить про його недійсним, є помилковими з таких мотивів.

Так, право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, визначене частиною першою ст.15 ЦК України.

Відповідно до ст.ст.16,203,215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушуються (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. 

Із урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні. 

Для визнання недійсним кредитного договору необхідним є встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду, у зв`язку з укладенням оспорюваного договору.

Згідно з частиною першою ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач підписав анкету-заяву від 26 лютого 2013 року, отримував платіжні картки, користувався кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, а тому кредитний договір не може бути визнаний недійсним. Оформлення у подальшому платіжної картки іншого класу «Gold» не свідчить про укладення іншого кредитного договору та недодержання його письмової форми, а тому не може бути підставою недійсності кредитного договору.

Окрім того, у розумінні Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року, споживче кредитування це правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту.

За положеннями частини другої ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Отже, з 10 червня 2017 року з набранням чинності Законом України «Про споживче кредитування» законодавство, яке регулює порядок укладення договорів споживчого кредитування в Україні, зазнало значних змін. До цього часу судова практика захищала боржника як слабку сторону в кредитних правовідносинах. Однак, з прийняттям в 2017 році Закону України «Про споживче кредитування» судова практика змінилася.

Проте, на спірні правовідносини положення Закону України «Про споживче кредитування» не поширюються, оскільки цей Закон набув чинності 10 червня 2017 року та станом на 04 січня 2017 року ще не діяв. Отже, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції безпідставно послався на норми Закону України «Про споживче кредитування».

За положеннями частини другої ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом із тим, частина четверта ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка діяла у наступній редакції з 2011 року до 10 червня 2017 року (набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування»), забороняла кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачала здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, визнавалася нікчемною.

Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійним у силу закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, що передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною, то визнання її недійсною в судовому порядку не потребується. Вимог про застосування наслідків недійсності умови кредитного договору позивач не заявляв.

Водночас, частиною першою ст.230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Аналіз норми надає підстави для висновку про те, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно факів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.

Позивач не довів належними чи допустимими доказами наявність умислу в діях відповідача, а також істотності значення обставин, щодо яких позивач вважає його введено в оману. Саме по собі посилання на положення ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» не є додатнім для задоволення позову.

Із огляду на вищевикладене, суд першої інстанції відмовив у визнанні кредитного договору недійсним правильно, але помилився з мотивами такої відмови. Оскільки рішення по суті ухвалено правильно, то відповідно до положень ст.376 ЦПК України апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції в частині мотивів, оскільки належало відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у цій постанові.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 16 березня 2021 року змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча          Судді: