Ухвала
Іменем України
 
23 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 758/7759/18
провадження № 61-20536ск21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чайки Ірини Григорівни, про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чайки І. Г., про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Позов мотивував тим, що спірний договір дарування підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою І. Г. 18 червня 2012 року, укладений обманним шляхом. Зловживаючи довірою позивача ОСОБА_2 змусив підписати договір дарування, повідомивши, що слід з`явитись до нотаріуса та підписати документи, необхідні для пришвидшення завершення процесу оформлення приміщення після реконструкції, оскільки придбана квартира позивачем АДРЕСА_1 реконструювалась в нежитлові приміщення.
Позивач є громадянином Австралії та не розуміє українську мову, обмежено володіє російською мовою, в момент підписання документів у нотаріуса перекладач був відсутній. Позивач вважав, що він підписав договір довірчого управління майном, для поліпшення процесів комунікації з державними і комунальними органами влади для закінчення оформлення документів з перепланування і реконструкції приміщення. Враховуючи незнання української мови, позивач в достатній мірі не усвідомлював значення документу, а тому правочин не може бути таким, що відповідає його дійсній волі та вільному волевиявленню. Нерухоме майно є єдиним житлом для позивача, фактична передача спірного нерухомого майна не відбулася, позивач після укладення спірного договору фактично продовжив проживати та сплачувати комунальні платежі за приміщення.
Позивач зазначав, що відповідач ОСОБА_2 , зловживаючи довірою позивача, ввів останнього в оману щодо дійсних наслідків правочину та його правової природи, скориставшись незнанням державної мови.
Позивач просив суд визнати недійсним договір дарування нежилих приміщень № 1 та № 7 (групи приміщень № 26 (в літері А)), загальною площею 69,70 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 18 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою І. Г. 18 червня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за № 577; скасувати державну реєстрацію права власності на зазначені нежилі приміщення.
Рішенням від 02 листопада 2020 року Подільський районний суд м. Києва у позові відмовив. 
Постановою від 27 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у грудні 2021 року, ОСОБА_1 , просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Підставами касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування частини першої статті 229, статей 203, 717 ЦК України,викладеного у постановах Верховного Суду України: від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, постановах Верховного Суду: від 27 листопада 2019 року у справі № 676/2131/16-ц (провадження № 61-29940св18), від 03 травня 2018 року у справі № 334/7904/15-ц (провадження № 61-4417св18), від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц (провадження № 61-13652св18). 
Крім того, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження. 
Відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що копію постанови суду апеляційної інстанції особа, яка подала касаційну скаргу, отримала 22 листопада 2021 року, строк на касаційне оскарження підлягає поновленню.
Разом з тим, у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Суди встановили, що 21 січня 2003 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ; ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (які діють від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_10 ), та позивач (покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
18 червня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою І. Г., за реєстровим № 577, згідно з яким позивач подарував належні йому на праві власності нежилі приміщення № 1 та № 7 (групи приміщень № 26 (в літері А), загальною площею 69,70 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 (відповідачу).
Підставою позову зазначено статтю 230 ЦК України та вказано, що відповідач ввів в оману позивача щодо дійсних наслідків правочину та його правової природи. При цьому, правочин викладений українською мовою та без застосування послуг перекладача, тоді як позивач, як громадянин іншої держави, українську мову не розумів.
Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.
Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
У постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Аналогічний висновок щодо застосування частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у подібних правовідносинах викладений Верховним Судом України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, постановах Верховного Суду: від 27 листопада 2019 року у справі № 676/2131/16-ц (провадження № 61-29940св18), від 03 травня 2018 року у справі                                    № 334/7904/15-ц (провадження № 61-4417св18), від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц (провадження № 61-13652св18).
Суди встановили, що в пунктах 8, 9 та 10 договору дарування позивач стверджує, що цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину; що дарування позивач здійснив за доброю волею, без будь-яких погроз, без примусу та без насильства, як фізичного так і морального; цей договір складений при ясній пам`яті та повному розумінні позивачем його умов та термінології українською мовою, і не є приховуванням іншого правочину між дарувальником та обдаровуваним, відповідає дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки. В пункті 15 договору дарування позивач стверджує, що йому нотаріусом роз`яснено зміст статей Цивільного кодексу України, зокрема: статей 215-236, якими передбачено правові наслідки недійсності правочину, а також зміст статті 192 КК України, а саме: «Заподіяння майнової шкоди шляхом обману або зловживання довірою».
Крім того, в договорі дарування ОСОБА_1 стверджує, що зміст тексту, викладеного українською мовою, в цьому договорі розуміє, та вказаний договір містить підпис та прізвище позивача прописом українською мовою.
Нотаріусом в договорі дарування зазначено, що дієздатність позивача перевірено, а також у письмових пояснення приватний нотаріус Чайка І. Г. пояснила, що нею попередньо було проведено з позивачем бесіду, в ході якої запропоновано позивачу скористатися послугами перекладача, на що позивач відмовився, мотивуючи тим, що достатньо володіє українською мовою. Цей факт відображено в тексті договору. Під час посвідчення спірного договору дарування ніяких зовнішніх ознак психічного захворювання при спілкуванні з дарувальником у нього помічено не було, він поводив себе адекватно, спокійно та врівноважено, розумів суть запитань та керував своїми діями та розумів їх наслідки.
Суди попередній інстанцій встановивши, що позивач більше 10 років проживає на території України та має посвідку на проживання, в 2003 році укладав договір купівлі-продажу, текст якого також викладено українською мовою за відсутності перекладача під час підписання договору купівлі-продажу спірної квартири, як і під час підписання спірного договору, що свідчить про відсутність необхідності залучення перекладача для укладення вказаних договорів, а також надання довіреності від 23 травня 2012 року, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 бути представником в відповідних органах, установах та організаціях, складеною українською мовою та в якій зазначено про те, що ОСОБА_1 розуміє зміст тексту такого правочину, складення заповітів від 08 грудня 2009 року та 23 травня 2012 року українською мовою, які підписані ОСОБА_1 та зазначено про розуміння їх змісту, дійшли висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо не володіння ним українською мовою, з огляду на його громадянство та відсутність підстав вважати, що позивач не розуміє українську мову в достатній мірі для укладення правочинів.
Разом з тим, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості залучити перекладача при укладенні правочину, та не був зобов`язаний укладати відповідний договір у разі нерозуміння його змісту, враховуючи, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості як встановлено статті 627 ЦК України.
Будь-яких даних про те, що договір був укладений під впливом обману, внаслідок навмисного введення в оману позивача, останнім не наведено та матеріали справи не містять, а доводи позивача про те, що він продовжував проживати у спірних приміщеннях та сплачував комунальні послуги, а також той факт, що відповідач переоформив особові рахунки лише у 2018 році не є належними, достатніми доказами та самостійною підставою для визнання недійсним договору дарування.
Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що факт прийняття відповідачем в дар спірного майна підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 34642372, виданого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» від 26 червня 2012 року, відповідно до якого право власності за ОСОБА_2 на спірні нежилі приміщення зареєстровано на підставі договору дарування, номер запису 7554п в книзі 124п-202.
Таким чином, суд першої інстанції, з яким також погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог та про відсутність передбачених статтями 203, 230 ЦК України підстав для визнання оспорюваного позивачем договору дарування недійсним, оскільки позивач жодними належними та допустимими доказами не довів, що при укладенні договору дарування дійсно мала місце помилка чи договір укладений шляхом обману. Звернення позивача до нотаріуса з приводу укладення договору дарування, котрому роз`яснено правову природу такого правочину і наслідки якого були зрозумілими, обговорення і досягнення сторонами під час укладення правочину істотних умов саме договору дарування, а не договору довірчого управління, повідомлення позивачем іншим особам (відповідачу та нотаріусу) про намір укласти договір дарування, в сукупності свідчать про те, що волевиявлення позивача було вільним, відповідало його внутрішній волі і було спрямоване саме на укладення договору дарування, а не договору довірчого управління майном.
Постанова суду апеляційної інстанції не суперечить висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду, викладених у зазначених особою, яка подала касаційну скаргу, постановах.
Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для цієї справи та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.
Зі змісту касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, а Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, відсутні.
Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Поновити  ОСОБА_1 строк касаційного оскарження рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чайки Ірини Григорівни, про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:  	С. Ю. Мартєв     В. В. Сердюк     І. М. Фаловська