ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«14 » лютого 2022 року 

м. Харків

справа № 629/2831/15-ц

провадження № 22ц/818/844/22

 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів        -                 Котелевець А. В., Маміної О. В.,
за участю секретарів - Колосовської А.Р., Черненко В. О.,
учасники справи: 
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», представник позивача – Шевченко А. О.,
відповідач – ОСОБА_1 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 травня 2021 року в складі судді Каращука Т.О.
в с т а н о в и в:
У липні 2015 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 17 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № HAC0GK01270110, за умовами якого банк зобов`язався надати йому кредит в розмірі 11 600,00 доларів США на термін до 16 вересня 2027 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. 

Зазначив, що відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У зв`язку з вказаними порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 14 квітня 2015 року має заборгованість в розмірі 11 979,64 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом – 9345,65 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом – 767,46 грн, заборгованості з комісії за користування кредитом – 185,60 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 1100,06 доларів США, а також штрафи відповідно до договору: штраф (фіксована частина) – 10,93 доларів США, штраф (процентна складова) – 569,94 доларів США.

Вказав, що з висновком експертизи не погоджується в частині неможливості визначення нарахованої пені за кредитним договором. Зазначеними діями судовий експерт перевищив свої повноваження та прирівняв їх до повноважень суду, чим неправомірно визначив заборгованість за кредитним договором – зменшивши її.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № НAC0GK01270110 від 17 вересня 2007 року в розмірі 10 298,71 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом – 9345,65 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом – 767,46 доларів Національного банку України 14 квітня 2015 року складає 235 634,48 грн; заборгованість за кредитним договором № НAC0GK01270110 від 17 вересня 2007 року в розмірі 12 031,83 грн, яка складається з штрафів відповідно до договору: штраф (фіксована частина) – 250,00 грн, штраф (процентна складова) - 514,94 доларів США за курсом 22,88 відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 14 квітня 2015 року) – 11 781,83 грн; стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 травня 2021 року у задоволенні позову Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 11 979,64 доларів США, що еквівалентно 274 094,05грн, судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, не надав належної оцінки доказам у справі. Не врахував того, що банк надав суду докази щодо наявності заборгованості за договором (розрахунок заборгованості) та виписки по рахунку. Зазначив, що судом встановлено та не заперечувалось відповідачем факту укладення кредитного договору та отримання кредиту, однак судом не встановлено суми заборгованості за фактично отриманими кредитними коштами та відмовлено у стягненні заборгованості. Тобто, якщо суд не згоден із розрахунком заборгованості, суд повинен був надати свій розрахунок, але цього суд не зробив, чим ухилився від своїх прямих обов`язків. Вказав, що судовий експерт зазначає, що ксерокопії квитанцій не дуже чіткі, розібрати суми сплати не завжди можливо. Проте, не зважаючи на це, судовий експерт робить розрахунки заборгованості саме на підставі ксерокопій квитанцій, частина інформації в яких є нечитабельною, а не на підставі банківських виписок. Крім невірно зазначених дат внесення платежів, сум платежів, судовий експерт посилався на платежі, яких взагалі не було. Загалом було виявлено 29 невідповідностей між банківською випискою та інформацією в додатку № 1 експертизи. Таким чином, судовим експертом була проведена експертиза не за достовірною інформацією, яка міститься у банківських виписках, а за погано читабельними ксерокопіями квитанції. Посилався на те, що судовий експерт допустив помилки під час визначення розміру відсотків та дат їх погашення. Експерт розподіляв на протязі складання всього розрахунку заборгованості внесену суму коштів на сплату відсотків, спираючись на дату внесення платежу, замість того, щоб погасити відсотки, які нараховані в чітко визначений період згідно пунктів 3.4 та 7.1 кредитного договору, що є помилковим. Зазначені помилки дають підстави стверджувати, що висновок додаткової судово-економічної експертизи від 11 травня 2020 року № 8-3 складений з істотними арифметичними помилками, а отже є неналежним та недопустимим доказом. 

20 жовтня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що здійснені експертом розрахунки проводились на підставі виписок та чеків, про що свідчить викладене у висновку. Доказів допущення арифметичних помилок саме експертом у розрахунку, а не банком, суду не надано. Зазначив, що відповідно до двох висновків експертів, наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості не відповідає умовам укладеного кредитного договору. Вказав, що банк, не погоджуючись з висновками проведених судових експертиз, не скористався своїм правом та не звертався до суду з клопотанням про призначення повторної або комісійної судової експертизи у даній справі.

25 жовтня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника банку надійшло клопотання про витребування доказів, яке залишено без задоволення за необгрунтованістю.

08 лютого 2022 року до суду апеляційної інстанції від представника банку надійшли письмові пояснення з банківською випискою про рух коштів з 17 вересня 2007 року по 14 квітня 2015 року, в яких банк акцентував увагу суду на те, що під час проведення додаткової судово-економічної експертизи відповідач оригінали квитанції не надавав, експерт під час дослідження використовував копії квитанції, які не відповідають реальним сумам оплат за договором. При цьому посилався на платежі, яких взагалі не було, про що ним повідомлялось в судовому засіданні в суді першої інстанції.

В суді апеляційної інстанції представник банку доповнив, що судовий експерт визначив дані сплати за копіями квитанцій в додатку № 1 до експертизи. Ці копії не відповідають реальним сумам оплат за договором. Так, 24 грудня 2008 року сума сплати за копією квитанції становила 1230,00 доларів США. Проте, було сплачено за випискою з рахунку тільки 150,00 доларів США. 20 грудня 2010 року за копією квитанції сплачено 1350,00 доларів США, за випискою – 150,00 доларів США. 26 грудня 2011 року за копією квитанції сплачено 1420,00 доларів США, за банківською випискою – 150,00 доларів США, 24 квітня 2012 року за копією квитанції – 650,00 доларів США, за банківською квитанцією – 150,00 доларів США. Таким чином, різниця склала – 5569, 29 доларів США. При цьому зазначив, що до суду першої інстанції долучались належним чином завірені виписки з особових рахунків, які після проведення судової експертизи повернуто банку. 

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник, будучи належним чином повідомлені, не з`явилися. Заяв про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції на цей день не надавали.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» необхідно задовольнити частково, рішення суду – скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк не довів, що ОСОБА_1 має заборгованість у визначеному банком розмірі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 вересня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № НAC0GK01270110, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу в розмірі 14 096,00 доларів США на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 11 600,00 доларів США, а також у розмірі 2496,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору на строк з 17 вересня 2007 року по 16 вересня 2027 року зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі суми 0,20% від суми наданого кредиту щомісячно в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період 20 по 25 число кожного місяця.

Відповідно до пункту 7.4 цього даного при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 2,32% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Згідно пункту 4.1 цього договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктами 2.2.2., 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 1,0% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на дату сплати.

Пунктом 5.4 договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 250,00 грн + 5% від суми позову (а.с.9-11 том 1).
За розрахунком банку станом на 14 квітня 2015 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в розмірі 11 979,64 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом – 9345,65 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом – 767,46 грн, заборгованості з комісії за користування кредитом – 185,60 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 1100,06 доларів США, а також штрафи відповідно до договору: штраф (фіксована частина) – 10,93 доларів США, штраф (процентна складова) – 569,94 доларів США (а.с.4-7 том 1).

За висновком № 7-3 судової економічної експертизи, складеної 19 квітня 2016 року, розрахунок заборгованості, наданий Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» за кредитним договором № НAC0GK01270110 не відповідає його умовам. Дослідження проведено на підставі регістрів бухгалтерського обліку. Розрахунок розміру заборгованості позичальника за договором за виключенням розміру пені в сумі 1100,06 доларів США відповідає умовам договору в сумі 10 813,65 доларів США та 250,00 грн (а.с.123-131 том 1).

За висновком експерта № 8-3 за результатами проведення додаткової судово-економічної експертизи, складеного 11 травня 2020 року, розрахунок заборгованості, наданий Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» за кредитним договором № НAC0GK01270110 не відповідає його умовам, розрахунковим документам щодо видачі, погашення кредиту та відсоткам. Разом з тим зазначив, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № НAC0GK01270110 перед Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк документально підтверджується в наступних сумах: розмір заборгованості за кредитом становить 733,33 доларів США; розмір заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі становить 58,77 доларів США; розмір заборгованості з комісії становить 185,60 грн. Загальний розмір невиконаного зобов`язання за договором становить 977,70 доларів США. Розмір несплаченої комісії становить 250,00 грн. Розмір штрафних санкцій підтверджується в сумі 48,89 доларів США. При цьому вказав, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № НAC0GK01270110 перед Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» не підтверджується документально (а.с.32-50 том 2).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першої статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої та другої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Як вбачається з практики ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Матеріали справи свідчать про те, що 17 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № HAC0GK01270110, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 14 096,00 доларів США, з яких на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 - 11 600,00 доларів США, на сплату страхових платежів - 2496,00 доларів США.

Під час розгляду справи встановлено, що кредитний договір містить інформацію про суму кредиту, мету кредиту, умови та порядок видачі, строк його повернення, погашення, розмір відсоткової ставки (річної), відповідальність сторін, він підписаний сторонами, сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, на момент укладення договору позичальник не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі.
Отже, з моменту зарахування кредитних коштів у визначеному кредитним договором розмірі на поточний рахунок клієнта банк вважається таким, що виконав свої зобов`язання за кредитним договором.

Однак, отримавши від банку кошти в кредит в порушення умов виконання кредитного договору ОСОБА_1 свої зобов`язання з повернення кредиту і сплаті процентів за користування грошима належним чином не виконав.

За розрахунком банку станом на 14 квітня 2015 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в розмірі 11 979,64 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом – 9345,65 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом – 767,46 грн, заборгованості з комісії за користування кредитом – 185,60 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 1100,06 доларів США, а також штрафи відповідно до договору: штраф (фіксована частина) – 10,93 доларів США, штраф (процентна складова) – 569,94 доларів США.

Матеріали справи містять два висновки експерта. За висновком № 7-3 судової економічної експертизи, складеної 19 квітня 2016 року сума заборгованості ОСОБА_1 склала 10 813,65 доларів США та 250,00 грн. 
За висновком експерта № 8-3, складеного 11 травня 2020 року, щодо питання суми заборгованості зазначено, що розмір заборгованості у ОСОБА_1 перед банком за тілом кредиту становить 733,33 доларів США; розмір заборгованості за процентами за користування кредитом - 58,77 доларів США; розмір заборгованості з комісії - 185,60 грн. Загальний розмір невиконаного зобов`язання за договором - 977,70 доларів США. Розмір несплаченої комісії - 250,00 грн. Розмір штрафних санкцій підтверджується в сумі 48,89 доларів США. Щодо питання документального підтвердження заборгованості зазначено, що заборгованість документально не підтверджено. 

Як вбачається з наданих на експертне дослідження матеріалів висновки провадилися за тими самими виписками з особових рахунків, які були повернуті до банку після проведення судових експертиз та надані до суду апеляційної інстанції. Тому, до висновку експерта № 8-3, складеного 11 травня 2020 року, судова колегія відноситься критично, оскільки в ньому на два фактично тотожних питання містяться різні відповіді. Клопотань щодо призначення відповідної судової експертизи до суду апеляційної інстанції не надходило, тому судова колегія надає оцінку тим банківським документам, які містяться в матеріалах справи, виходячи з того, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 569/7648/15-ц (провадження № 61-10675св21), від 08 листопада 2021 року у справі № 754/5108/17 (провадження № 61-15938св20) тощо.

Як вбачається з матеріалів справи позичальник не довів належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Із наданих банком документів вбачається, що ОСОБА_1 з 22 жовтня 2007 року по 23 липня 2014 року здійснював погашення кредитної заборгованості, що свідчить про визнання ним боргу за кредитним договором і обов`язків, які виникли з цього договору, презумпція правомірності якого не спростована. Однак, як вбачається з банківських документів ОСОБА_1 за цей період погашав заборгованість не в повному обсязі, частково. Так, як вбачається з наданих до суду першої інстанції документів розмір сплачених у ОСОБА_1 платежів повинен був складати по 150 доларів США щомісячно. Разом з тим, 24 грудня 2008 року сума сплати за копією квитанції становила 1230,00 доларів США. Проте, було сплачено за випискою з рахунку тільки 150,00 доларів США. 20 грудня 2010 року за копією квитанції сплачено 1350,00 доларів США, за випискою – 150,00 доларів США. 26 грудня 2011 року за копією квитанції сплачено 1420,00 доларів США, за банківською випискою – 150,00 доларів США, 24 квітня 2012 року за копією квитанції – 650,00 доларів США, за банківською квитанцією – 150,00 доларів США. Таким чином, різниця склала – 5569, 29 доларів США. Деякі платежі вносились не в день сплати, а пізніше та в меншому розмірі. Це стосується сплат за березень, вересень 2008 року, червень, вересень, листопад 2009 року, серпень 2010 року, квітень, липень, листопад 2011 року, лютий, серпень, листопад 2012 року, лютий 2013 року. Також, слід звернути увагу на те, що із висновку експерта від 11 травня 2020 року, який проведено через чотири роки після першої судової експертизи вбачається, що експерт допустив помилку під час розподілу внесеного платежу за період з 20 грудня 2007 року по 19 січня 2008 року, обрахувавши його за період з 20 грудня 2007 року по 21 січня 2008 року, внаслідок чого тіло кредиту стало відрізнятися. Експерт розподіляв внесену суму коштів на сплату відсотків, спираючись на дату внесення платежу замість того, щоб погасити відсотки, які нараховані в чітко визначений період ( з 20 числа кожного місяця по 19 число наступного за ним місяцем) згідно пунктів 3, 4 та 7.1 кредитного договору, що є помилковим.

Аналізуючи надані матеріали справи, колегія суддів погоджується з розміром визначеній банком в уточненій позовній заяві заборгованості в сумі 10 113, 11 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом – 9345, 65 доларів США; заборгованості за процентами за користування кредитом – 767, 46 доларів США та штрафні санкції в розмірі 250,00 грн та 11569, 40 грн, які фактично підтверджено обома експертизами.

Разом з тим, вимоги банку щодо стягнення з відповідача заборгованості за комісією за користування кредитом задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції на час виникнення спірних правовідносин до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного від 16 січня 2019 року у справі № 686/25972/14-ц (провадження № 61-433св17), від 20 березня 2019 року у справа № 130/904/16-ц (провадження № 61-16542св18), від 28 серпня 2019 року у справі № 343/557/15-ц (провадження № 61-23026св18) та інші.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього  Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Крім того, відповідно до  статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»  відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року  № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті  1, статті  11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України  треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У положеннях Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року  № 39/248, на які посилався Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України  від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладання кредитного договору тощо).

Кредитний договір укладено 17 вересня 2007 року, тобто вже після внесення відповідних змін, тому наведене призводить до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 

Згідно частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що умовами договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги та апеляційну скаргу банку задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 6735, 17 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» – задовольнити частково.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 травня 2021 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № HAC0GK01270110 від 17 вересня 2007 року в сумі 10 113, 11 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом – 9345, 65 доларів США; заборгованості за процентами за користування кредитом – 767, 46 доларів США та штрафні санкції в розмірі 250,00 грн та 11569, 40 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 6735, 17 грн судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 А. В. Котелевець

                                                                       О. В. Маміна

Повний текст постанови складено 17 лютого 2022 року.