ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 року	Львів	Справа № 140/13718/21 пров. № А/857/23530/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 

головуючого судді                                                  Пліша М.А.,
суддів                                                                       Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання                     Єршової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року (головуючий суддя Лозовський О.А., м. Луцьк) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Львів) про визнання протиправною і скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Луцького районного відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в якому просила скасувати постанову заступника начальника відділу Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Копетюка В.О. від 17.10.2018 ВП№55265427 про стягнення виконавчого збору в розмірі 96 977,63 грн.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову заступника начальника відділу Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Копетюка В.О. від 17 жовтня 2018 року ВП№55265427 про стягнення виконавчого збору в розмірі 96 977,63 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Луцького районного відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Луцький районний відділ державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) оскаржив його в апеляційному порядку, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В апеляційній скарзі зазначає, що суду першої інстанції першочергово було наголошено у відзиві, а також роз`яснено у судовому засіданні, що позовну заяву ОСОБА_1 взагалі не може бути прийнято у зв`язку з тим, що у матеріалах зведеного виконавчого провадження №56507716, до якого входить виконавче провадження №57447001, з виконання оскаржуваного виконаного збору з 25.01.2019 та яке знаходиться з усіма виконавчими провадження, що перебувають у зведеному виконавчому провадженні, міститься інформація про те, що боржниця особисто ознайомилась 15.02.2021, представник боржниці ознайомлювалась також з усіма матеріалами зведеного виконавчого провадження №56507716 07.10.2021, а вже 08.11.2021 ОСОБА_1 ознайомилась черговий раз надіючись таким чином поновити строк на оскарження постанови від 17.10.2018 про стягнення виконавчого збору в розмірі 96977,63 гривень.
Згідно п.1 ч.2 ст.287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Враховуючи наведене вище, просимо суд апеляційної інстанції з наведеної підстави скасувати рішення суду, а позовну заяву залишити без розгляду відповідно до ч. 4 ст.123 КАС України, оскільки, причини пропуску строку не є поважними, а тому немає жодних підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.
Крім наведеного зазначає, що 17.10.2018 заступником начальника Луцького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області Копетюком В.О. повернуто виконавчий документ стягувану відповідно п.1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі заяви стягувача, який заявою просив повернути виконавчий документ згідно п.1 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження».
Відповідно до ч.4 ст.27, ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 10 % що підлягала виконанню згідно виконавчого документа, а саме 96977,63 грн., а також, відповідно до ст.42 ЗУ «Про виконавче провадження», винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.
18.10.2018 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за АСВП №57447001.
Також, апелянт вказує, що згідно висновків Верховного суду від 30.05.2018 у справі №808/3791/16 аналізуючи вказану норму суд робить висновок, що частина перша та друга статті 27 Закону №1404-УІІІ встановлюють загальні правила стягнення виконавчого збору виконавцем. Разом з тим, ця стаття передбачає винятковий перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується.
Згідно частини третьої статті 40 Закону №1404-УІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувану з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
З огляду на зазначене, суд робить висновок, що частина третя статті 40 Закону №1404- -УІІІ є спеціальною нормою, яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору, а тому загальні правила встановлені частинами першою та другою статті 27 зазначеного закону не можуть застосовуватися.
Тобто, якщо стягувач звернувся з заявою про повернення виконавчого документу відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-УІІІ, або закінчення виконавчого провадження згідно п.9 ч.1 ст.39 Закону №1404-УІІІ, у зв`язку з чим настають наслідники які передбаченні частиною третьою статті 40 Закону №1404-VIII - якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору.
При цьому, норми статті 27 вказаного Закону містять вичерпний перелік підстав та умови за якими виконавчий збір не стягується.
Отже, з наведеного слідує, що невинесення постанови про стягнення виконавчого збору під час дії Закону №606- XIV від 21.04.1999, п. 4 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404- VIII від 02.06.2016 року не звільнило боржницю від стягнення виконавчого збору та причин використовувати норми нового Закону, Положення статті 27 Закону № 1404--УІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року немає.
Буквальний аналіз положень вказаної статті у зіставленні з обставинами цієї справи дає підстави стверджувати, що відсутність фактичного стягнення коштів в рамках примусового виконання згаданого виконавчого документа (який державний виконавець повернув стягувачу за його заявою), не заперечує наявності підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за цим (поверненим) виконавчим документом, що й було зроблено.
Така ж правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11 серпня 2021 року у справі №300/3260/20, у якій надано оцінку правовідносинам за аналогічних обставин: провадження у справі відкрито 03 жовтня 2016 року за нормами Закону №606-ХІУ, а спірна постанова про стягнення виконавчого збору прийнята 03 червня 2020 року за нормами Закону №1404-VIII - після повернення на підставі пункту 1 частини першої статті 37 цього Закону виконавчого листа стягувачу, при цьому стягнення заборгованості не відбулося, навіть частково. У справі №300/3260/20 Верховний Суд вказав на правильність стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.
А тому, твердження суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з боржника виконавчого збору є безпідставними, оскільки сума виконавчого збору не залежить від вчинення державним виконавцем виконавчих дій, а стягується у розмірі 10 відсотків від загальної суми, яка підлягає стягненню за виконавчим документом.
При цьому, вважає помилковими посилання суду на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові 22 січня 2021 року у справі №400/4023/19, оскільки, нормативне регулювання у цій справі та у справах, зазначених судом, здійснювалось різними редакціями Закону України «Про виконавче провадження».
Надаючи оцінку правовідносинам, які виникли під час дії Закону №1404-VIII (у редакції до 28 серпня 2018 року), Верховний Суд вказав, що положення Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 28 серпня 2018 року) зменшували відповідальність боржника в порівнянні з нормами Закону, що врегулювали питання виконавчого збору, які були чинними з 28 серпня 2018 року, та суди дійшли висновку щодо скасування постанов про стягнення виконавчого збору, які мали бути прийняті в проміжок часу, коли діяла редакція Закону №1404-УШ (до 28 серпня 2018 року).
Однак, саме в даному випадку правове регулювання на час відкриття виконавчого -провадження (29.11.2017) здійснювалось за Законом №1404-/111 (до 28 серпня 2018 року). Наведена редакція закону передбачала, що у відповідності до ст.27 Закону №1404-УІІІ й доповнення п.8 розділу II інструкції з організації примусового виконання рішень - про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.
Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується з суми, яка не була сплачена боржником до відкриття виконавчого провадження.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4. 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.
Тобто, саме в той час коли було відкрите виконавче провадження постанова про стягнення виконавчого збору не повинна була виноситись взагалі, а тільки тоді коли провадження завершувалось була підстава таку постанову виносити.
А вже на час прийняття постанови про стягнення виконавчого збору (17 жовтня 18 року) - Закон №1404-УІІІ в редакції визначав, що розмір виконавчого збору вираховується як 10 відсотків суми, що підлягала примусовому стягненню, а не від фактично стягнутої суми.
З наведеного вище зрозуміло, що ОСОБА_1 намагалась обійти державу в особі відділу ДВС та уникнути обов`язкового стягнення коштів в сумі 96977,63 грн, які перераховуються в рахунок Державного бюджету.
Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань. 
Судом першої інстанції встановлено, що 29.11.2017 відкрито виконавче провадження №55265427 з примусового виконання виконавчого листа №161/12502/15-ц, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області, про стягнення з ОСОБА_1 969 776,33 грн заборгованості в користь ПАТ «Дельта Банк» за договором про надання споживчого кредиту №11300342001 від 18.02.2008.
26.07.2018 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 укладений Договір №673/К купівлі-продажу майнових прав, за яким ПАТ «Дельта Банк» відступило шляхом продажу ОСОБА_2 як новому кредитору/покупцю права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 11300342000 (113003420011) від 18.02.2008. Підставою для відступлення майнових прав є факт придбання ОСОБА_2 27.06.2018 на електронному аукціоні право вимоги за кредитним договором №11300342000 (11300342001) від 18.02.2008, забезпеченням по якому виступала земельна ділянка площею 0,1150 га, що знаходиться за адресою Волинська обл., Луцький район, с.Струмівка Підгайцівської с/р та належить ОСОБА_1 .
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.08.2018 у справі № 161/12502/15-ц задоволено заяву ОСОБА_2 про заміну сторони виконавчого провадження, замінено стягувана ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №55265427 з примусового виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду у справі від 17.11.2017 № 161/12502/15-ц.
17.10.2021 заступником начальника відділу Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Копетюком В.О. винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП №55265427, якою стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 96977,63 грн.
Постановою заступника начальника відділу Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Копетюка В.О. від 18.10.2018 ВП№55265427 виконавчий лист від 17.11.2017 № 161/12502/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ «Дельта Банк» 969 776,33 грн заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11300342001 від 18.02.2008 станом на 28.07.2015 повернуто стягувану за його заявою на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII.
18.10.2021 заступником начальника відділу Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Копетюком В.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №57447001 з виконання постанови №55265427, виданої 17.10.2018 Луцьким РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 96 977,63 грн в дохід держави.
Постановляючи рішення, суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до частини першої статті 1 Закону №1404- VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувана про примусове виконання рішення.
Частиною першою статті 13 Закону №1404-УПІ встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно - правовими актами.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що частиною другою статті 27 цього Закону встановлено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
При цьому, суд першої інстанції вважав, що аналіз положень статті 27 Закону №1404-VIII дає підстави для висновку, що виконавчий збір стягується у всіх випадках, крім тих, які визначені у частинах п`ятій та дев`ятій названої статті, вже при відкритті виконавчого провадження та при цьому сам факт відкриття виконавчого провадження є тією подією, з якої розпочинається примусове виконання виконавчого документа.
Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції дійшов такого високу з урахуванням положень ч. 4 ст. 27 Закону згідно якої державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). При цьому судом не враховано, що така редакція зазначеної норми почала діяти після прийнятті Закону № 2475-VIII від 03.07.2018, а до внесення зазначених змін таких вимог Закон не передбачав, виконавче ж провадження у даній справі відкрито 29.11.2017 (згідно постанови про стягнення виконавчого збору від 17.10.2018 (а.с.5)).     
Крім того, вважаючи, що у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору з позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини другої статті 27 Закону №1404-VIII у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Тобто згідно редакції вказаної норми, що діяла до 28.08.2018 слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
Законом України від 03.07.2018 №2475- VIII, який набрав чинності 28.08.2018, внесені зміни до статті 27 Закону №1404-УІІІ, і частину другу           викладено в такій редакції «виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».
З урахуванням редакцій Закону №1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28.08.2018 розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28.08.2018 - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
З матеріалів справи вбачається, що державний виконавець під час прийняття оскаржуваної постанови ВП №55265427 від 17.10.2020 про стягнення з боржника - ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 96977,63 грн, визначив суму виконавчого збору в розмірі 10% від суми, яка зазначена у виконавчому листі №161/12502/15-ц від 07.11.2017.
З огляду на це, суд першої інстанції вважав, що державний виконавець визначив суму виконавчого збору у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами, застосувавши таким чином фактично Закон №1404-VIII у редакції Закону №2475-VIII, хоча в дійсності за виконавчим документом стягнення боргу не проводилось.
Положення статті 27 Закону №1404-VIII у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-УПІ у редакції, яка була чинна після 28.08.2018 (Закон №2475- VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що стаття 27 Закону №1404- VIII встановлюють загальні правила стягнення виконавчого збору виконавцем при цьому зазначена стаття передбачає винятковий перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується.
Також, колегія судів зазначає, що як уже вказувалось вище 26.07.2018 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 укладений Договір №673/К купівлі-продажу майнових прав, за яким ПАТ «Дельта Банк» відступило шляхом продажу ОСОБА_2 як новому кредитору/покупцю права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 11300342000 (113003420011) від 18.02.2008. Підставою для відступлення майнових прав є факт придбання ОСОБА_2 27.06.2018 на електронному аукціоні право вимоги за кредитним договором №11300342000 (11300342001) від 18.02.2008, забезпеченням по якому виступала земельна ділянка площею 0,1150 га, що знаходиться за адресою Волинська обл., Луцький район, с.Струмівка Підгайцівської с/р та належить ОСОБА_1 . Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.08.2018 у справі № 161/12502/15-ц задоволено заяву ОСОБА_2 про заміну сторони виконавчого провадження, замінено стягувана ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №55265427 з примусового виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду у справі від 17.11.2017 № 161/12502/15-ц.
А, отже, фактично відбулось погашення боргу перед кредитором. Тобто сума 969 776,33 грн погашена, а відтак надавати оцінку положенням частини другої статті 27 Закону №1404-УІІІ як до внесення змін 28.08.2018, так і після є некоректним, оскільки такі не впливають на дані спірні правовідносини.   
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно частини третьої статті 40 Закону №1404-УІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувану з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Отже, частина третя статті 40 Закону №1404- -УІІІ є спеціальною нормою, яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору, а тому загальні правила встановлені статтею 27 зазначеного Закону не можуть застосовуватися.
Тобто, якщо стягувач звернувся з заявою про повернення виконавчого документу відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404- VIII, то відповідно настають наслідники які передбаченні частиною третьою статті 40 Закону №1404-VIII - якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору.
З огляду на це, суд апеляційної інстанції вважає, що твердження суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з боржника виконавчого збору є безпідставними. 
Крім того, недоречним є покликання суду першої інстанції на положення пункту 6 частини п`ятої статті 27 Закону №1404- VIII (з урахуванням змін внесених Законом №1730-VIII) згідно якого виконавчий збір не стягується згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим законом.
Так, згідно зазначеної норми виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» та Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності зазначеними законами, тобто вказаними у цьому пункті законами, а не Закону №1404-VIII, як то вважав, суд першої інстанції. 
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що твердження апелянта про пропуск позивачем строку на звернення до суду, встановленого п.1 ч.2 ст.287 КАС України, згідно якого позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, не підтверджено належними доказами, оскільки на аркуші справи 21 мається лише запис «ознайомлена 15.02.2021 ОСОБА_1 і підпис», при цьому, не зрозуміло з чим остання ознайомлювалась.  

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, бо висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального права, а у задоволенні позовних вимог – відмовити.

Керуючись ст. 243, 287, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) задовольнити, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року по справі №  140/13718/21 скасувати.
Прийняти нову постанов, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Львів) про визнання протиправною і скасування постанови відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	М. А. Пліш 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін