ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9767/21 Справа № 214/8600/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П., 
секретар судового засідання: Голуб О.О.
сторони
позивач:  ОСОБА_1 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1  на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області  від 07 червня 2021 року, яке постановлено суддею Ткаченко А.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 17 червня 2021 року, - 
В С Т А Н О В И В:
В листопаді 2019 року позивач  ОСОБА_1 звернулася з позовом до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про визнання договору купівлі – продажу недійсним та поділ майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона з 18 грудня 1976 року по 27 березня 2017 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 березня 2017 року розірвано.
За час шлюбу позивач з ОСОБА_2 набули у власність нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю цеху з виготовлення меблів та теплогенераторною, яка складається з нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів А-1 загальною площею 1 335,4 кв.м., та теплогенераторної Б площею основи 36,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Дане нерухоме майно було оформлено на ім`я відповідача ОСОБА_2 та правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно зберігались у нього, оскільки характеристики даного майна передбачають більшою мірою його використання для робіт, що в суспільстві прийнято вважати чоловічим заняттям і саме чоловік – відповідач  ОСОБА_2  мав би за доцільне постійно мати при собі документи, що підтверджують власність на майно та дають змогу оформлювати різного роду документи. Однак при цьому пріоритетним було використання даного нерухомого майна саме в інтересах сім`ї. 
Весь час після розірвання шлюбу позивач з відповідачем ОСОБА_2 обговорювали різні варіанти поділу їх спільного майна, однак щодо поділу зазначеного вище об`єкту нерухомого майна згоди так і не дійшли, оскільки відповідач ОСОБА_2 оспорює будь-які права позивача на дане майно і вважає його своїм особистим майном. У зв`язку із зазначеним, позивач вирішила звертатись до суду з відповідним позовом про поділ даного майна, при цьому звернулась до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за інформаційною довідкою та довідалась, що власником майна на даний час є відповідач ОСОБА_3 , який на підставі договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Болозенко Т.О., придбав у відповідача ОСОБА_2 зазначене нерухоме майно. 
Зважаючи на викладене, позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25 жовтня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , предметом якого є нерухоме майно, а саме нежитлова будівля цеху з виготовлення меблів та теплогенераторна, яка складається з нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів А-1 загальною площею 1 335,4 кв.м., та теплогенераторної Б площею основи 36,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Болозенко Т.О.; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю цеху з виготовлення меблів та теплогенераторну, яка складається з нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів А-1 загальною площею 1 335,4 кв.м., та теплогенераторної Б площею основи 36,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і розподілити між ними дане нерухоме майно, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку, за кожним, у нерухомому майні – нежитловій будівлі цеху з виготовлення меблів та теплогенераторній, яка складається з нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів А-1 загальною площею 1 335,4 кв.м., та теплогенераторної Б площею основи 36,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської областіу задоволені позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог,посилаючись на те, що судом залишено поза увагою, що згода позивача на розпорядження спільним майном, а саме нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів та теплогенераторну, яка складається з нежитловою будівлею цеху з виготовлення меблів А-1 загальною площею 1 335,4 кв.м., та теплогенераторної Б площею основи 36,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 датована 11 березня 2016 року, тоді як шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 розірваний 27 березня 2017 року.
Крім того, апелянт звертає увагу на те, що заява про надання згоди позивачем на продаж майна в інтересах сім`ї на обговорених з відповідачем ОСОБА_5 та вигідних їм, як сім`ї, умовах, подана позивачем в період шлюбу, тобто в період існування цієї сім`ї, не може вважатись чинною після розірвання шлюбу. Така заява, в першу чергу, подавалась як згода на укладення договору в інтересах сім`ї відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України, а не як згода на розпорядження спільним майном в загальному порядку відповідно до положень Цивільного кодексу України. Дана згода надавалась з огляду на те, що отримані від продажу грошові кошти спільним рішенням будуть використані в інтересах сім`ї, зокрема, передані спільним дітям. Фактично ж всі грошові кошти були отримані та витрачені особисто відповідачем ОСОБА_2 .
Також представник позивача зазначає про те, що в заяві від 11 березня 2016 року позивач ОСОБА_1 надала свою згоду на продаж майна, а саме нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в інтересах сім`ї, натомість відповідач ОСОБА_5 продав відповідачу ОСОБА_3 більший обсяг нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів та теплогенераторної площею основи 36,2 кв.м., тобто позивач не надавала згоди на продаж теплогенераторної площею основи 36,2 кв.м.
У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача відповідач  ОСОБА_3 зазначає про те, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку та правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_4 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, відповідача ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_6 , які кожен, окремо, заперечували проти задоволення апеляційної, просили рішення суду залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву відповідача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу представника позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 з 18 грудня 1976 року перебували в зареєстрованому шлюбі (том №1 а.с. 6). 
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 грудня 2008 року, визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлову будівлю «А-1» після переобладнання та самочинно добудованих прибудов під літ «а5» розміром 4,0х3,41 м, під літ. «а6» розміром 3,90х4,80 м., загальна площа якої збільшилась на 108,7 кв.м. та складає 1 335,4 кв.м. та самовільно збудовану теплогенераторну під літ «Б» розміром 6,40х5,65 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (том №1 а.с. 49-51, 123-124, 154-156).
Відповідно до заяви ОСОБА_1 , яка посвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Січкар Б.В. 11 березня 2016 року, за реєстраційним №492, ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на укладання, підписання ним договорів про відчуження будь-яким способом (продаж, міна, дарування, тощо) нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яке набуте ними під час зареєстрованого шлюбу. Зазначивши, що укладання цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (том №1 а.с. 66, 158).
Відповідно до  рішення Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу  Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року, шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2  розірвано (том №1 а.с.7).
Згідно договору купівлі - продажу нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів з теплогенераторною від 25 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Болозенко Т.О., та зареєстрованого в реєстрі за №2013, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбав нежитлову будівлю цеху з виготовлення меблів, загальною площею 1335,4 кв.м. та теплогенераторну площею основи 36,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (том №1 а.с. 47-48, 60-63).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна – право власності на нежитлову будівлю цеху з виготовлення меблів з теплогенераторною за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано на ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2018 року (а.с. 8,64).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання договору купівлі – продажу недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, відповідно до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів відмови ОСОБА_1 від одностороннього правочину від 11 березня 2016 року на підставі статті 214 ЦК України; такий одностороній правочин не визнаний недійсним та відсутні підстави його нікчемності, тому право власності на спірне майно набуто відповідачем ОСОБА_3 правомірно, та не доведення позивачем обставин, які б свідчили про протилежне.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині поділу майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя не є виправданим у даному конкретному випадку, зважаючи на законодавчу визначеність правового статусу такого майна та відсутності спору щодо спростування спільності майна подружжя, що виключає розгляд питання з підтвердження презумпції права спільної сумісної власності подружжя.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже, законом встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до положень ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з вимогами ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України
У разі використання одним із подружжя спільних коштів, усупереч статті 65 Сімейного Кодексу України, інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.
Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 761/32404/14-ц.
Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України,  співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Відсутність згоди одного із співвласників колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України, надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
Зазначений правовий висновок викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Відповідно до ст. 12 ЦПК України,цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 грудня 1976 року, який рішенням Центрально - міського районного суду м. Кривого Рогу в Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року  розірваний (том №1 а.с. 6-7).
Відповідно до заяви позивача ОСОБА_1 , яка посвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Січкар Б.В. 11 березня 2016 року за реєстраційним №492, позивач ОСОБА_1 надала згоду відповідачу ОСОБА_2 на укладання, підписання ним договорів про відчуження будь-яким способом (продаж, міна, дарування, тощо) нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яке набуте ними під час зареєстрованого шлюбу. Зазначивши, що укладання цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (том №1 а.с.66, 158).
Згідно договору купівлі - продажу нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів з теплогенераторною від 25 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Болозенко Т.О., та зареєстрованого в реєстрі за №2013 відповідач ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбав нежитлову будівлю цеху з виготовлення меблів загальною площею 1335,4 кв.м. та теплогенераторну площею основи 36,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (том №1 а.с. 47-48, 60-63).
Згідно з п. 3 Договору, за взаємною згодою сторони встановили вартість предмету договору в сумі 849 000 грн., що еквівалентно суми 30 000 доларів США., грошові кошти сплачені покупцем до підписання цього договору всією сумую, у безготівковій формі. Продавець своїм підписом на цьому Договорі підтверджує факт отримання вищевказаної грошової суму від покупця в повному обсязі.
Відповідно до п. 6 Договору, предмет договору є спільною сумісною власністю подружжя і відчужується продавцем за згодою дружини ОСОБА_1 згідно заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Січкар Б.В. 11 березня 2016 року за реєстровим №492, що зберігається у справах приватного нотаріуса.
Пунктом 6 статті 3 ЦК України визначено, що до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України, в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.
З аналізу зазначених норм закону вбачається, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Аналогічний правовий висновок міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Однак, позивачем, відповідно до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували недобросовісність дій відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів загальною площею 1335,4 кв.м. та теплогенераторної площею основи 36,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 від 25 жовтня 2018 року.
Натомість, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до заяви позивача ОСОБА_1 , яка посвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Січкар Б.В. 11 березня 2016 року за реєстраційним №492, ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на укладання підписання ним договорів про відчуження будь-яким способом (продаж, міна, дарування, тощо) нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яке набуте ними під час зареєстрованого шлюбу. Зазначивши, що укладання цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (том №1 а.с.66, 158).
Таким чином, враховуючи наявність у діях позивача ОСОБА_1 волі на продаж нежитлової будівлі, розташованої за адресою:  АДРЕСА_1  іншій особі та ненадання позивачем належних та допустимих доказів, які б підтверджували недобросовісність дій відповідачів (контрагентів) при укладенні договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, колегія суддів вважає що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору купівлі - продажу недійсним.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач має право вимоги компенсації вартості 1/2 частини спірного нерухомого відчуженого майна.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом залишено поза увагою, що згода позивача на розпорядження спільного майна, а саме нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів та теплогенераторну, яка складається з нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів А-1 загальною площею 1 335,4 кв.м., та теплогенераторної Б площею основи 36,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 датована 11 березня 2016 року, тоді як шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 розірваний 27 березня 2017 року, оскільки позивач ОСОБА_1 , як особа, яка вчинила односторонній правочин, а саме надала нотаріально посвідчену заяву про надання згоди на продаж спільного майна чоловіку ОСОБА_2 від 11 березня 2016 року, мала право відмовитися від нього, однак доказів того, що після розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 21 березня 2017 року позивач відмовилася від надання згоди на продаж спірного майна, не надано.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду, доводи апеляційної скарги про те, що заява позивача про надання згоди на продаж майна в інтересах сім`ї на обговорених з відповідачем ОСОБА_5 та вигідних їм як сім`ї умовах, подана позивачем в період шлюбу, тобто в період існування цієї сім`ї, не може вважатись чинною після розірвання шлюбу. Така заява, в першу чергу, подавалась як згода на укладення договору в інтересах сім`ї відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України, а не як згода на розпорядження спільним майном в загальному порядку відповідно до положень Цивільного кодексу України. Дана згода надавалась з огляду на те, що отримані від продажу грошові кошти спільним рішенням будуть використані в інтересах сім`ї, зокрема передані спільним дітям. Фактично ж всі грошові кошти були отримані та витрачені особисто відповідачем ОСОБА_2 , оскільки позивач не позбавлена права вимоги стягнення компенсації вартості 1/2 частини спірного відчуженого нерухомого майна.
Доводи апеляційної скарги про те, що в заяві від 11 березня 2016 року позивач ОСОБА_1 надала свою згоду на продаж майна, а саме нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в інтересах сім`ї, натомість відповідач ОСОБА_5 продав відповідачу ОСОБА_3 більший обсяг нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів та теплогенераторної площею основи 36,2 кв.м., тобто позивач не надавала згоди на продаж теплогенераторної площею основи 36,2 кв.м., оскільки, як вбачається з матеріалів справи, згідно заяви позивача ОСОБА_1 , яка посвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Січкар Б.В. 11 березня 2016 року за реєстраційним №492, ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на укладання підписання ним договорів про відчуження будь-яким способом (продаж, міна, дарування, тощо) нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яке набуте ними під час зареєстрованого шлюбу
Відповідно до Договору купівлі - продажу нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів з теплогенераторною від 25 жовтня 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Болозенко Т.О., та зареєстрований в реєстрі за №2013 ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбав нежитлову будівлю цеху з виготовлення меблів загальною площею 1335,4 кв.м. та теплогенераторну площею основи 36,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (том №1 а.с. 47-48, 60-63).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна – право власності на нежитлову будівлю цеху з виготовлення меблів з тепло генераторною за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано на ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 25.10.2018 року (том №1 а.с.8,64).
Таким чином, колегія суддів вважає, що теплогенераторна площею основи 36,2 кв.м., є складовою частиною об`єкта нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів загальною площею 1335,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на продаж якої позивач ОСОБА_1 надала нотаріально посвідчену згоду 11 березня 2016 року.
Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
При цьому, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_4 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області  від 07 червня 2021 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але  може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 22 грудня 2021 року

Головуючий:

Судді: