П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/19905/19
Провадження № 22-ц/4815/1447/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
               
головуючого судді – Шимківа С. С.,
суддів: – Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.
секретар судового засідання – Ковальчук Л.В.,

учасники справи: 
позивач       – ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2  на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2020 року (ухвалене у складі судді Ковальова І.М.) у справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, виділення ізольованої кімнати в користування,-

       в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року  ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2  про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, виділення ізольованої кімнати в користування.
Позовні вимоги обгрунтовує тим, що йому та  ОСОБА_2  належить по 1/2 частини квартири по АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2019 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 квітня 2019 року. Однак відповідач змінила замок у вхідних дверях та тривалий час не допускає його до житла чим порушує його право на володіння та користування житлом. 
У зв`язку з наведеним просить суд усунути перешкоди у користуванні ним квартирою АДРЕСА_2 шляхом вселення; виділити йому у володіння та користування ізольовану житлову кімнату площею 17,0 кв.м., позначену на технічному плані квартири АДРЕСА_3 з неопалювальною лоджією площею 2,1 кв.м.; коридор №1 площею 10,0 кв.м., туалет №3 площею 0,9 кв.м., ванну №4 площею 2,6 кв.м., кухню №7 площею 8,7 кв.м., комору №8 площею 0,6 кв.м. залишити в спільному користуванні співвласників.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, виділення ізольованої кімнати в користування – задоволено.
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом вселення у вказану квартиру.
Виділено ОСОБА_1 у володіння та користування ізольовану житлову кімнату площею 17,0 кв.м., позначену на технічному плані квартири АДРЕСА_3 з неопалювальною лоджією площею 2,1 кв.м.
Виділено ОСОБА_2 житлову кімнату площею 12,5 кв.м. позначену на плані №2 та житлову кімнату площею 9,5 кв.м. позначену на технічному плані квартири АДРЕСА_4 .
Коридор №1 площею 10,0 кв.м., туалет №3 площею 0,9 кв.м., ванну №4 площею 2,6 кв.м., кухню №7 площею 8,7 кв.м., комору №8 площею 0,6 кв.м. залишено у спільному користуванні співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що належними та допустимими доказами доведені ті обставини, що відповідач чинить перешкоди у праві користування житловим приміщенням позивачу, який є співвласником спірної квартири, а тому має повне право користуватися та розпоряджатися своєю власністю. 
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду,  ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. 
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд зробив неправильні висновки, які не відповідають обставинам справи, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами тієї обставини, що вона будь-яким чином створює йому перешкоди у користуванні квартирою і що він звертався до неї з метою домовитися щодо порядку користування зазначеною квартирою. Стверджує, що у направленій на її адресу претензії позивач не пропонував їй вирішити питання про визначення порядку користування належною їм на праві власності у рівних частках квартирою, а тільки у наказному порядку вимагав надати йому ключі від вхідних дверей. Лише бажання позивача, викладене у позові, мати ізольовану кімнату у квартирі та те, що вона через неправомірну поведінку ОСОБА_1 у побуті та житті не бажає цього, ще не є підтвердженням наявності конфліктної ситуації, у зв`язку з чим правових підстав для задоволення позовних вимог не було. 
З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по Ѕ частці кожному.
Дана обставина підтверджується рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2019 року по справі №569/17522/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною власністю подружжя та поділ майна.
Даним судовим рішення, зокрема, визнано за ОСОБА_1 право приватної спільної часткової власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ;
Рішення суду набрало законної сили.
З технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 , вбачається, що вказана квартира складається з: 1 коридор площею 10,0 кв.м.; 2 житлова кімната площею 12,5 кв.м.; 3 туалет площею 0,9 кв.м.; 4 ванна площею 2,6 кв.м.; 5 житлова кімната площею 9,5 кв.м.; 6 житлова кімната 17,0 кв.м.; 7 кухня площею 8,7 кв.м.; 8 комора площею 0, 6 кв.м. Площа квартири 61,8 кв.м., житлова 39,0, допоміжна (підсобна) 22,8; лоджія 2,1; лоджія 2,5. Загальна площа квартири 66,4 кв.м., житлова 39,0; допоміжна (підсобна) 22,8; кількість житлових кімнат 3.
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Положеннями статті 358 ЦК України регламентовано правила здійснення правомочностей співвласниками об`єкта права спільної часткової власності. Зокрема, передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Зі змісту наведеної норми закону можна зробити висновок, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Вказана норма матеріального права свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. 
Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. 
Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частку майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Оскільки спірні правовідносини у цій справі не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України виділяє у користування сторонам спору в натурі частки, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. 
Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
За змістом роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених в п.14 постанови від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», об`єкт нерухомого майна, який є спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі (виділу частки з нього), якщо можливо виділити сторонам ізольовані приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі приміщення або які можна переобладнати в такі. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями, якщо про це заявлено позов.
При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд, враховуючи, що встановлення цього порядку за рішенням суду не свідчить жодним чином про порушення прав відповідача, як співвласника спірної квартири, а можливі обмеження, які виникнуть у зв`язку з визначенням судом порядку користування житлом, є виправданою необхідністю забезпечення однакової реалізації своїх прав всіма співвласниками. 
Як було зазначено вище, сторонам в рівних частках, по 1/2 частці кожній, належить спірна квартира, права сторін щодо користування вказаною квартирою є рівними, при цьому добровільної згоди щодо порядку такого користування на час розгляду справи ними не досягнуто.
Матеріали справи та процесуальна поведінка сторін підтверджує наявність між ними сталих неприязних відносин та спору стосовно порядку користування спільною квартирою, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
При цьому, визначений судом порядок користування квартирою стороною відповідача не заперечується.
Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору.
Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи та по своїй суті зводяться до незгоди скаржника із висновками суду.
Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя                                         Шимків С.С.
Судді:                                                                 Боймиструк С.В.
                Гордійчук С.О.