ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2462/20  Номер провадження 22-ц/814/200/22	Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М.  Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Прядкіної О.В., 
суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І., 
секретаря : Ракович Д.Г.,
за участі : позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м.Полтава цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту непроживання постійно на час відкриття спадщини із спадкодавцем, усунення від права на спадкування,
треті особи - Друга миргородська державна нотаріальна контора Полтавської області, Виконавчий комітет Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області
апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 вересня 2021року, прийнятого під головуванням судді Куцина В.М. в м. Миргород із складанням повного тексту рішення 09 жовтня 2021 року,-

                                       В С Т А Н О В И В :
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив усунути від права спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері та бабусі сторін - ОСОБА_3 , її онуку - відповідача по справі. Зазначав, що ОСОБА_2 не проживала разом зі спадкодавцем, не брала участі у догляді за нею та навіть не відвідувала її. Просив встановити, що факт постійного місяця проживання спадкоємця ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_3 , на день відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 - не знайшов підтвердження.
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 вересня 2021 року в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 було відмовлено.
Рішення суду обґрунтоване недоведеністю позовних вимог.
Рішення оскаржив ОСОБА_1 який в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та постановити нове, яким повністю задовільнити його позовні вимоги.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:
Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Великі Сорочинці, Миргородського району померла ОСОБА_3 (а.с.14).
ОСОБА_3 своїм заповітом від 21.09.2009 заповіла належний їй житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.81). 
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є синами спадкодавця ОСОБА_3 .
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , його дочкою є відповідач по справі - ОСОБА_5 та відповідно онукою ОСОБА_3 .
Відповідно до довідки Великосорочинської сільської ради Миргородського району від 25 лютого 2013 року на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 з нею проживали та були зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 : син - ОСОБА_1 1969 року народження, онука - ОСОБА_2 1985 року народження, правнук - ОСОБА_6 2005 року народження, правнучка - ОСОБА_7 2006 року народження (а.с.82).
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що реєстрація спадкоємця ОСОБА_2 із спадкодавцем ОСОБА_3 за одною адресою не доводить факту постійного проживання відповідача за вказаною адресою. Крім того, вважав, що ОСОБА_2 слід усунути від спадкування, приймаючи її категоричну відмову в допомозі хворій бабусі.
Районний суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, своє рішення мотивував тим, що доказів проживання/реєстрації відповідача в іншому місці позивачем не надано, ним лише зазначено місце проживання ОСОБА_2 за адресою, де проживала спадкодавець, та не надано доказів втрати права користування спірним житловим будинком, шляхом зняття її з реєстрації на час відкриття спадщини, як і не надано доказів підтвердження причини відсутності відповідача за місцем реєстрації та його обізнаність про смерть спадкодавця.
Колегія суддів погоджується з даним висновком. 
Згідно зі ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Статтею 29 ЦК України, в редакції чинній на час відкритті спадщини - смерті спадкодавця, передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.
На час смерті спадкодавця відповідач разом з малолітніми дітьми була зареєстрована за місцем проживання ОСОБА_3 - будинок АДРЕСА_2 ( а.с.16,82).
Позивач просив встановити, що факт постійного місяця проживання спадкоємця ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_3 , на день відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 - не знайшов підтвердження.
В п.1 постанови №5 від 31.03.1995р. із послідуючими змінами Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих 
чи майнових прав громадян; чинним законодавством не  передбачено  іншого  порядку їх встановлення.
Отже, реєстрація ОСОБА_2 за вказаною адресою стосується як безпосередньо відповідача, так і її малолітніх дітей і встановлення факту їх не проживання за певною адресою здійснюється в порядку, визначеному в ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця 
 проживання в Україні» шляхом звернення з відповідним позовом про позбавлення 
права власності на житлове приміщення або права користування 
житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно 
відсутньою або оголошення її померлою.
Відповідного рішення із зазначеного питання щодо відповідача не приймалось.
Виходячи з приписів ст.ст.2,11 ЦПК України завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Схожий за змістом висновок зроблений в постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61 -2417сво19) та від 18 травня 2020 року у справі № 466/4044/17 (провадження № 61-40935св18).
Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи наведене, суд першої інстанцій  обгрунтовано   відмовив позивачу в задоволенні його  вимог в  цій частині, як таких, що  обраний спосіб захисту є  не ефективним у розумінні ст.16 ЦК України. 
Крім того, колегія суддів виходить також з висновків, зроблених у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №592/7860/17 , в якій зазначається, що вказаний юридичний факт підлягає встановленню при вирішенні спадкового спору, а не як окрема позовна вимога.

Стосовно  позовних вимог  про усунення  спадкоємця ОСОБА_2  від права на спадок, районний суд вірно виходив з приписів ст. 1224 ЦК України.
Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої ст.1224 ЦК України   має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Ураховуючи викладене, районний суд дійшов правильного висновку про те, що позивач не надав належних, допустимих та безспірних доказів, що є його процесуальним обов`язком ( ст.ст.12,76-81 ЦПК України), щодо ухилення відповідачів від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, потреби спадкодавця в допомозі саме відповідачів.
З огляду на викладене є правильними висновки суду про відсутність передбачених частиною першою  ст.1224 ЦК України підстав для усунення відповідача від права на спадкування за законом.
Зазначене узгоджується з постановами Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, в яких зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.
Відповідно до  ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 вересня 2021року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення
Повний текст постанови складено 02.02.2022 р.
Головуючий суддя О.В. Прядкіна
Судді: С.Б. Бутенко
                                                                        О.І. Обідіна