Ухвала
 
17 січня 2022 року
місто Київ
 
справа № 750/6370/19
провадження № 61-696ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Військової частини  НОМЕР_1 в особі житлової комісії про скасування протоколу засідання житлової комісії та зобов`язання зарахувати окремо на квартирний облік,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у червні 2019 року звернувся до суду з позовом про скасування протоколу засідання житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 (далі – ВЧ  НОМЕР_1 ) від 20 травня 2019 року № 5 та зобов`язання відповідача згідно наданих документів зарахувати ОСОБА_1 окремо на квартирний облік у відповідності до пункту 2.10 наказу Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року скасовано заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ВЧ  НОМЕР_1 про скасування протоколу засідання житлової комісії та зобов`язання зарахувати окремо на квартирний облік закрито.
Повідомлено ОСОБА_1 , що розгляд справи за його позовом відноситься до юрисдикції адміністративних судів.
Постанова суду обґрунтовується тим, що спір у цій справі стосується проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), гарантувала право військовослужбовцям на поліпшення житлових умов шляхом отримання жилого приміщення, правовідносини, що виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, а тому спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Постановою Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року залишено без змін.
ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
ОСОБА_1 10 січня 2022 року звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просив скасувати постанову Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким, з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, направити справу для продовження розгляду за правилами цивільного судочинства.
Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження постанови Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 посилається на статтю 405 ЦПК України, вважає, що суд касаційної інстанції незаконно відмовив у розгляді його касаційної скарги та перевірки його доводів щодо юрисдикції розгляду справи № 750/6370/19.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено – вирішено і не має переглядатися до безмежності»).
Відповідно до статті 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.
Право на касаційне оскарження визначено статтею 389 ЦПК України.
Правила наведеної норми процесуального закону визначають право касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Випадки касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій після їх перегляду Верховним Судом визначено статтею 405 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦПК України якщо касаційна скарга надійшла до суду касаційної інстанції після закінчення касаційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час касаційного розгляду справи, суд касаційної інстанції розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.
Системний аналіз наведеної норми процесуального закону та практика Верховного Суду щодо допуску, у порядку статті 405 ЦПК України, до касаційного перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій свідчить про те, що право на подання касаційної скарги за правилом наведеної статті має особа, яка звертається із такою скаргою вперше, втім особа, яка реалізувала своє право на касаційний перегляд судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій не може скористатися правом на повторний перегляд цих самих рішень у порядку статті 405 ЦПК України.
Зазначене положення процесуального закону свідчить про те, що за правилами статті 405 ЦПК України можуть бути переглянуті рішення судів першої та апеляційної інстанції; за наявності підстав їх перегляду як наслідок скасовується й рішення суду касаційної інстанції.
Втім, зміст касаційної скарги, її доводи, обґрунтування та процесуальна вимога свідчить, що ОСОБА_1 оскаржує лише постанову Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 750/6370/19, вимоги про перегляд заочного рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року у скарзі відсутні.
Чинним ЦПК України не передбачено повноважень Верховного Суду щодо перегляду судових рішень Верховного Суду інакше, ніж в порядку частини першої статті 423 ЦПК України, де визначено, що рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
Отже, постанова Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 750/6370/19 не може бути самостійним об`єктом касаційного оскарження, зокрема за правилами статті 405 ЦПК України.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За наведених обставин, у відкритті касаційного оскарження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року потрібно відмовити.
Керуючись частиною другою статті 394, статтею 405 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд.
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Військової частини  НОМЕР_1 в особі житлової комісії про скасування протоколу засідання житлової комісії та зобов`язання зарахувати окремо на квартирний облік, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання судом та оскарженню не підлягає.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний
 
                                                                                                            І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                            О. В. Ступак