ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

23 лютого 2022 року                                                                        м. Чернівці
справа № 727/222/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.
секретар Скрипка С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог – відділ опіки та піклування Чернівецької міської ради, Чернівецький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про оспорювання батьківства, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 грудня 2021 року та додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 грудня 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Слободян Г.М.),-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про оспорювання батьківства.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 лютого 2010 року шлюб укладений між ним та  ОСОБА_3  розірвано. У шлюбі відповідач народила сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва по народження виданого відділом РАЦС Чернівецького МУЮ 21 березня 2005 року, за актовим записом №560. 
Оскільки на час народження дитини, він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, то був записаний батьком дитини. 
Зазначав, що він не може бути батьком дитини, оскільки на час її ймовірного зачаття перебував у відпустці, яку проводив у селі Поділля Заліщицького району Тернопільської області, де проживають його батьки. У період перебування у зазначеній відпустці відносин з відповідачкою не мав. 
________________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/208/22 

Крім того, на час ймовірного зачаття дитини, відповідачка працювала в ОКУ «Чернівецька обласна клінічна лікарня» на посаді лікаря – анестезіолога з нічним графіком роботи. Підставою для розірвання шлюбу були подружні зради зі сторони відповідача.
Стверджував, що дитина, підростаючи, стала зовсім не схожою ні на нього, ні на його родичів, що і стало підставою для виникнення сумнівів відносно його батьківства та подачі відповідного позову до суду. Зокрема, він дослідивши на фотознімку своє зображення та зображення дитини встановив, що у нього з дитиною різна зовнішність, а саме: форма брів, губ, овал обличчя та голови, колір волосся, і ознак схожості між ним та дитиною немає.
Також, зазначав, що відповідачка написала заяву за місцем роботи, де вбачається, що зустрічі позивача з дитиною призводять до виникнення у дитини нервового стресу та відвідування психолога, однак спілкування батька з рідною дитиною не може призводити до стресу, а при відсутності кровного споріднення це можливо. 
 Разом з тим, вказував, що відповідач після розірвання шлюбу намагалась позбавити його батьківських прав, що також може свідчити про відсутність  між ним та дитиною кровного споріднення.  
  Просив суд виключити відомості з актового запису №560 від 21.03.2005 року, здійсненого Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції про ОСОБА_5 , як про батька ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
     Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 грудня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правову допомогу в розмірі 20751 гривні.
Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваних рішень, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права.  
     Доводи скарги мотивує тим, що судом першої інстанції не враховано, що проведення повторної експертизи не відбулося не з його вини, оскільки на першу дату призначену для проведення експертизи він не з`явився у зв`язку із хворобою, про що свідчать належні докази а на іншу дату 21 жовтня 2021 рок його належним чином не було повідомлено, тобто він не був своєчасно повідомлений так як поштове повідомлення йому вручене 22 жовтня 2021 року.
Крім того, зазначає, що він не був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, яке відбулося без його участі 02 грудня 2021 року, суд першої інстанції позбавив його права брати участь у судових засіданнях. Жодних повісток щодо проведення судового засідання 02 грудня 2021 року він не отримував.
Щодо ухвалення додаткового рішення, то суд першої інстанції також належним чином не повідомив його про день та час судового засідання та був позбавлений можливості спростувати необґрунтовані аргументи адвоката Кирилюк Т.А.. Судові витрати в сумі 20751 гривні не є співмірними із складністю справи, а також адвокатом не надано до суду під час підготовчого судового засідання 07.07.2020 року попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат.
Суд першої інстанції безпідставно приймає документ адвоката Кирилюк Т.А. про судові витрати датовані 01 лютого 2020 року, а це замовлення №1 та додаткову угоду №1, оскільки розгляд справи був розпочатий спочатку 07.07.2020 року.
Також вказує, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію, як правило таким документом є акт надання послуг, однак такий наданий не був, тому відшкодування судових витрат є необґрунтованим та неспівмірним і не підлягає задоволенню.
Просить суд прийняти нову постанову, якою скасувати повністю рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 грудня 2021 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду  м. Чернівці від 29 грудня 2021 року, а  позовні вимоги задовольнити. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Кирилюк Т.А., посилається на те, що оскаржувані рішення є законними і обґрунтованими, ухваленими з дотриманням усіх норм матеріального та процесуального права, а тому доводи апеляційної скарги заперечує, і просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Зазначає, що відповідно до висновку судово-генетичної експертизи, проведеної за клопотанням позивача, вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_5 відносно дитини ОСОБА_4 складає величину не менше ніж 99,99%, тобто батьківство практично доведено. Не погоджуючись із результатами експертизи повторно заявив клопотання при призначення експертизи, однак оскільки позивач не з`явився в експертну установу, а крім того ще й не оплатив її проведення, повторна експертиза проведена не була і на законних підставах була повернута суду без виконання ухвали про проведення експертизи.
У зв`язку із тим, що повторна експертиза проведена не була і не надано суду повторний висновок, суд першої інстанції на законних підставах в рішенні послався на наявний в матеріалах справи висновок експерта.
Також вказує, що в апеляційній скарзі апелянтом не вказано про те, що його належним чином не було повідомлено про розгляд справи на 02 грудня 2021 року, і як це вплинуло на результати розгляду справи, враховуючи те, що сторони надавали свої пояснення по суті справи, приймали участь в судових засіданнях. На думку відповідача поведінка позивача може свідчити про умисність дій щодо неотримання поштової кореспонденції, ухилення від виклику в суд та медичну установу для проведення експертизи, для того, щоб це також в подальшому дало змогу посилатись позивачу на неотримання судових повісток та оскаржуваних рішень.
Щодо оскарження додаткового рішення, то такі доводи апелянта не заслуговують на увагу, оскільки розмір винагороди адвоката спочатку був визначений додатковою угодою №1 до договору від 01.02.2020 року у фіксованому розмірі 13000 гривень, однак апелянт неодноразово затягував розгляд справи, відкладалися судові засідання, тому розмір витрат на правничу допомогу у справі яка триває два роки в сумі 20 751 гривні є співмірною та обґрунтованою, зважаючи на обсяг наданої відповідачці правової допомоги.
Просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскаржувані рішення залишити без змін, стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Апелянт ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, повернуто до суду апеляційної інстанції із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», хоча всі судові повідомлення направлялися апелянту на адресу зазначену ним в апеляційній скарзі. Крім того, в матеріалах цивільної справи міститься заява ОСОБА_1 із проханням про направлення всієї поштової кореспонденції суду направляти за адресою АДРЕСА_1 (а.с.72 т.2).
Частина 1 статті 44 ЦПК України визначає, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, в їх системному зв`язку, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України", суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
Тобто, апелянт має сприяти розгляду справи, оскільки він є найбільш зацікавленим в її розгляді, і в разі зміни адреси отримання кореспонденції надати суду відповідну інформацію.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що апелянт, як ініціатор процесу на даній стадії, повинен цікавитися рухом своєї апеляційної скарги, в тому числі, отримувати інформацію в загальному доступі в мережі Інтернет.
Інші учасники справи в судове засідання також не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце слухання справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.
    Від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Кирилюк Т.А. надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутності, проти задоволення апеляційної скарги заперечує.
     Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
     Згідно ч.2 ст.247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
  Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає  частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право
на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Доводи апеляційної скарги щодо оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 грудня 2021 року зводяться до неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а саме щодо порушення порядку проведення судово-генетичної експертизи та не проведення не з його вини повторної молекулярно-генетичної експертизи, а також щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Апелянтом ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначено, що він не був належним чином повідомленим про дату та час судового засідання призначеного на 02 грудня 2021 року, на якому справа була розглянута у його відсутності.
Дослідивши матеріали справи колегія суддів погоджується із такими доводами апелянта, враховуючи наступне.
Правила проведення судового засідання встановлено ст. 211 ЦПК України, відповідно до частини другої якої суд зобов`язаний повідомити учасників справи про місце, дату й час судового засідання. Разом із викладеним вище ч. ч. 1–2 ст. 128 ЦПК України прямо розмежовано поняття "виклик учасника справи" та "повідомлення учасника справи".
Європейський суд із прав людини в п. 26 рішення від 15 травня 2008 року у справі "Надточій проти України" (заява № 7460/03) зазначив, що принцип рівності сторін, один зі складників більш широкої концепції справедливого судового розгляду, передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свої права за умов, коли її не будуть ставити в суттєво менш сприятливе положення порівняно з опонентом.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Правонапублічний   розгляд   було   б   позбавлене  смислу,  якщо   сторона   в  справі  не   була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
У главі 7 ЦПК України визначено порядок здійснення судових викликів та повідомлень.
Так, відповідно до положень ч.ч.4, 5 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повітками про виклик; судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в  судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка - повідомлення - завчасно.
Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.11.2021 року поновлення провадження по справі та призначено справу у відкритому судовому засіданні на 02 грудня 2021 року, із викликом учасників судового розгляду (а.с.59 т.2).
26 листопада 2021 року від позивача ОСОБА_1 надійшло до суду клопотання, в якому просить всю поштову кореспонденцію направляти йому на адресу для листування: АДРЕСА_2 (а.с.72 т.2).
Судові повістки, які були направлені позивачу на інші адреси, повернуті до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що не може свідчити про належне повідомлення адресата про день та час розгляду справи (а.с.69,70 т.2).
Враховуючи вищевикладене, а саме те, що позивачем заявлено клопотання про зміну адреси листування, і судової повістки про розгляд справи призначеної на 02 грудня 2021 року позивач не отримав, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, щодо належного повідомлення позивача щодо часу та дати розгляду справи.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що дослідивши матеріали справи встановлено, що судом першої інстанції при винесенні додаткового судового рішення щодо стягнення витрат на правову допомогу також було допущено порушення норм процесуального права, щодо належного повідомлення учасників справи.
Як вбачається із матеріалів справи 02 грудня 2021 року Шевченківський районний суд м. Чернівці проголосив вступну та резолютивну частині рішення (а.с86 т.2).
07 грудня 2021 року представником відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Кирилюк Т.А. поштовим зв`язком на було надіслано заяву про винесення додаткового рішення по справі, про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. В додатку до вказаної заяви додано копію договору про надання правової допомоги №64/19 від 17.09.2019 року, копія замовлення від 01.02.2020 року, копія додаткової угоди №1 до Договору від 01.02.2020 року, копія додаткової угоди №2 до договору від 16.02.2021 року, загальний звіт про обсяг та детальний опис виконаних робіт від 06.12.2021 року, докази сплати грошових коштів на рахунок АО «Кирилюк і партнери» - роздруківки 5 платіжних доручень, квитанція про сплату послуг таксі (а.с.97-116 т.2).
Як вбачається із протоколу судового засідання від 29 грудня 2021 року судом першої інстанції розгляд справи за заявою представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Кирилюк Т.А. про винесення додаткового рішення, було проведено у відсутності сторін, які, як було зазначено в протоколі, були належним чином повідомлені про день час та місце судового засідання. Сторони в судове засіданні не з`явилися відомостей про поважність причини неявки суду не повідомили (а.с.116-б т.2).
Однак, колегією суддів встановлено, що доказів направлення та отримання сторонами повідомлення про розгляд справи щодо стягнення витрат на правничу допомогу, яка призначена на 29 грудня 2021 року, матеріали справи не містять.
Частиною другою статті 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Згідно з частиною п`ятою вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу.
Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 223ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що доказів належного повідомлення апелянта про судове засідання призначене на 27.09.2021 року, матеріали справи не містять, суд першої інстанції розглянув справу без участі відповідача, який не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.
У зв`язку з цим, розгляд справи за відсутності учасників процесу, щодо яких немає відомостей про вручення їм судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідно до  п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України відсутність належного повідомлення учасника справи (яке є обов`язковим при проведенні судового засідання) – пряма підстава для скасування судового рішення першої інстанції та винесення судом апеляційної інстанції нового рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року в справі № 361/8730/15-ц (провадження № 61-17263св20) зазначено, що «в матеріалах справи міститься судові повістки про виклик до суду ОСОБА_2 (т. 1. а. с. 18-19, 24-25, 29-30); даних про отримання ОСОБА_2 повісток про судові засідання матеріали справи  не містять; ОСОБА_2 в апеляційній скарзі (т. 1. а. с. 105 - 106) вказував про неповідомлення судом першої інстанції ОСОБА_2 про судові засідання. Проте суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення».
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 грудня 2021 року та додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 грудня 2021 року у зв`язку із порушенням норм процесуального права та постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про оспорювання батьківства. 
Стаття 15 ЦК України об`єктом захисту називає порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане
з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив у справі «Йевремович проти Сербії», що у відповідності до статті 8 Конвенції під час розгляду скарги про встановлення батьківства, суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2007 року).
Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини,а також вимогу ухвалювати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).
Отже, при вирішенні справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін по справі.
Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 09.02. 2010 року. (а.с. 4 т.1)
Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_4 , батьком якого, за актовим записом відділу реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції №560 від 21.03.2005 року, зазначено позивача – ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 . (а.с. 5 т.1)
Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 Сімейного кодексу України (далі - СК України) (частина перша статті 121 СК України).
Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (частина перша статті 122 СК України).
Згідно зі статтею 133 СК України якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.
Таким чином, законодавством встановлена презумпція батьківства щодо дитини, яка народжена у шлюбі. Проте, батько дитини має право оспорити батьківство.
Відповідно до статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною, суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу, як батька дитини, з актового запису про її народження.
Зміст статті 136 СК України свідчить, що підставою для оспорювання презумпції батьківства є невідповідність встановленого батьківства факту біологічного походження. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною, суд постановляє рішення про виключення відомостей з актового запису про народження дитини. Доводити відсутність кровного споріднення з дитиною можливо будь-якими допустимими доказами, у тому числі висновками судово-медичної, біологічної чи генетичної експертиз.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18.09.2020 року задоволено клопотання позивача та призначено судово-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. 
Згідно з Висновком експерта № 103-254-2020 від 15.12.2020 року Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи (а.с. 165-168), молекулярно-генетичним дослідженням встановлено: вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_5 відносно ОСОБА_4 складає величину не менш ніж 99,99%. 
Таким чином, батьківство ОСОБА_5 відносно ОСОБА_4 практично доведено. 
Однак, не погоджуючись із результати проведеної експертизи позивач заявив клопотання про проведення повторної експертизи і ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.02.2021 року задоволено клопотання позивача та призначено повторну судово-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. 
01 листопада 2021 року на адресу суду надійшло повідомлення Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру про неможливість проведення експертизи від 23.10.2021 року №СЕ-19/114-21/15641-БД у зв`язку із неявкою позивача ОСОБА_5 для відібрання зразків букального епітелію для проведення експертизи та оплати вартості її проведення. 
Експертиза ДНК або молекулярно-генетична експертиза призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, буквального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини.
Для визначення батьківства обов`язковою є  присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо.
Тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини (точність позитивного результату ДНК-аналізу (тобто підтвердження батьківства) складає 99,999999 %). Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору цієї категорії.
Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.
ЄСПЛ, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт батьківства» (рішення від 07 травня 2009 року у справі Калачова проти Російської Федерації). Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.
Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неправильності , неточності, чи необґрунтованості наявного у матеріалах справи висновку експерта, позивачем не надано.
    Апелянтом не наведено належних доказів щодо сумнівів у правильності висновку експертизи, не вказано які були допущенні експертом порушення при проведенні генетичної експертизи, та в чому полягає істотність цих порушень, а наведені в апеляційній скарзі порушення щодо відсутності ухвали суду про надання відповідного дозволу на її проведення та знищення об`єктів експертизи, не впливає на результат проведеної експертизи та спростовує її висновків. Також не зазначено про суперечність висновку матеріалам справи та в чому саме воно полягає. Крім того ОСОБА_1 мав можливість у будь-який час, узгоджений з експертом, відповідачем, з`явитися до експертного центру з метою проведення експертизи, однак такі дії зі сторони позивача зроблені не були, що може свідчити про незацікавленість позивача у отриманні достовірних підтверджуючих або спростовуючих фактів щодо свого батьківства.
Посилання апелянта, що висновок експерта викликає сумніви в його правильності та достовірності, то колегія суддів вважає необґрунтованим та безпідставним, оскільки зазначений висновок складений у відповідності до приписів ст. 102 ЦПК України та не викликає сумніву у його правильності.
Порядком проведення рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 25.05.2015р. N775/5 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.05.2015р. за №605/27050 визначено процедуру проведення та оформлення результатів рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень (далі висновки експертів), складених судовими експертами науково-дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України і судовими експертами, які не є працівника державних спеціалізованих установ.
Так, відповідно до п. п. 1, 8 Розділу II Порядку визначено, що рецензування висновків експертів проводиться співробітниками НДУСЕ, які мають кваліфікацію судового експерта з тієї експертної спеціальності, за якою складено поданий на рецензування висновок, та не менше ніж трирічний стаж експертної роботи. Якщо рецензентом встановлено, що висновок експерта містить недоліки, у рецензії зазначаються положення нормативно-правових актів та/або методик проведення судових експертиз(методичних рекомендацій), яких не дотримано експертом під час складання висновку.
Однак, позивачем не було реалізовано право на проведення рецензії зазначеного вище висновку експертів, а також не надано жодного доказу на підтвердження того, що обставини, встановлені в межах проведеної судової експертизи, не відповідають дійсності та є суперечними.
Колегія суддів зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.
Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.
При вирішенні спору про оспорювання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька. Сама лише незгода позивача із результатами проведеної генетичної експертизи не дає суду підстав вважати що така експертиза є неточною не обґрунтованою, або що такий доказ не може братися судом до уваги.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Таким чином, при розгляді даної справи колегія суддів враховуючи принцип пропорційності з метою дотримання при розгляді справи та ухваленні рішень «справедливого балансу» сторін, обов`язково враховує найвищі інтереси дитини.
При розгляді даної справи апеляційним судом враховано обставини справи, чутливість правовідносин, в яких виник спір, та необхідність врахування якнайкращих інтересів дитини у вигляді збереження її зв`язків із сім`єю, згідно з роз`ясненнями Європейського суду з прав людини.
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 вимоги щодо оспорювання батьківства є необґрунтованими та безпідставними тому задоволенню не підлягають.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу то колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.  
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.  
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із заявленими вимогами відповідача ОСОБА_6 щодо стягнення витрат на професійну правову допомогу, вважаючи їх неспівмірними, завищеними, а також не надання судом першої інстанції оцінки тому факту, що той обсяг проведеної роботи адвокатом, складність справи, складення процесуальних документів, які наявні в матеріалах справи не вартують тих грошових коштів, які присуджені до стягнення, оскаржуваним рішенням.

Колегія суддів частково погоджується із такими доводами апеляційної скарги, враховуючи наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
   При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.  Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
   У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
   Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
   Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Судом встановлено, що при подані відзиву на позовну заяви був поданий попередній (орієнтований) розрахунок (а.с.50 т.1) згідно якого, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат складає 13 600 гривень. 
На підтвердженням понесених витрат на правничу допомогу представником відповідача у п`ятиденний строк з дня винесення рішення, надано договір №64/19 від 17 вересня 2019 року про надання професійної правничої допомоги (а.с.101-102 т.2), додаткова угода до договору №64/19 від 01.02.2020 року, додаткова угода до договору №64/19 від 16.01.2021 року, загальний звіт до замовлення №1 від 01.02.2020 року до договору №64/19 від 17 вересня 2019 року про надання правової допомоги (акт про надані послуги) від 06.12.2021 року. (а.с.106-107 т.2), платіжні доручення (а.с.108-114 т.2).
Відповідно до акту про надані послуги АО «Кирилюк і партнери» всього витрачено часу за представництво відповідачки по вказаній справі становить 23 години 10 хвилин. Сторони погодили вартість послуг у фіксованому розмірі, і така сума становить 20751 гривню.
Колегія суддів погоджується із заявленою сумою витрат на правову допомогу, вважаючи її обґрунтованою, та такою, що в повній мірі відповідає критерію реальності таких витрат та їх розумності. 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Також у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом позивача послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у Постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та Постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладене та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, кількості судових засідань, тривалості розгляду справи, великої кількості клопотань та заяв, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що такі витрати є обґрунтованими та підлягають стягненню з позивача на користь відповідача. 
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що витрати пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, а саме витрат в сум 7761 грн., не підлягають до стягненню, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ФОП ОСОБА_7 дійсно являється приватним підприємцем і здійснює підприємницьку діяльність щодо перевезення пасажирів та не надано доказів укладення договору на такі послуги.
Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачу разом із копією відзиву з додатками було направлено копію витягу договору про надання професійної правничої допомоги, та попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, що в свою чергу спростовує доводи апеляційної скарги, про відсутність вказаних документів.
Також безпідставними та необґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі про відсутність акту виконаних робіт, оскільки такий міститься в матеріалах справи із детальним описом наданих адвокатських послуг (а.с.106-107).
У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  про оспорювання батьківства, є підставою, якою суд має право здійснити розподіл судових витрат та стягнути з позивача, витрати пов`язані з наданням професійної правової допомоги відповідачці ОСОБА_2 .. 
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові – на позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу на оскаржувані рішення суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Кирилюк Т.А. просить стягнути з апелянта на користь відповідача витрати на правничу допомогу, пов`язану із аналізом апеляційної скарги, підготовкою відзиву на апеляційну скаргу та підготовкою заперечень на клопотання в розмірі 2850 гривень.
В обґрунтування понесених витрат додано додаткову угоду №3 до договору №64/19 від 01.02.2022 року, таблицю диференціації юридичних послуг за категорією складності/ вартістю та визначення орієнтовного часу на їх виконання, звіт №1 до замовлення №3 від 03.02.2022 року, копії платіжних доручень.
Колегія судів вважає, що представником відповідача надано всі необхідні належні докази понесених витрат , які відповідають співмірності на розумності.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 20751 гривні та в суді апеляційної інстанції в розмірі 2850 гривень. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними. Залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00№23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 грудня 2021 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 грудня 2021 року скасувати.
В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог – відділ опіки та піклування Чернівецької міської ради, Чернівецький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про оспорювання батьківства, відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 20751 гривні та в суді апеляційної інстанції в розмірі 2850 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 

Дата складання повного тексту постанови 24 лютого 2022 року.

Головуючий А.І. Владичан 

Судді: Н.К. Височанська 

І.Н. Лисак