ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6518/21 Справа № 190/15/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Ідея Банк”

на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Ідея Банк” про зобов`язання здійснити перерахунок, –

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства “Ідея Банк” (далі – АТ “Ідея Банк”) про зобов`язання здійснити перерахунок.

Позовна заява мотивована тим, що 26 грудня 2019 року між нею та АТ “Ідея Банк” укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав їй кредит в розмірі 33 999,00 грн. під 0,01 % користування кредитом на строк 12 місяців. Отриманий нею кредит є споживчим, тому відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 18 Закону України “Про захист прав споживачів” продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Пунктом 1.5 зазначеного кредитного договору та пунктом 5 паспорту споживчого кредиту передбачено, що позичальник зобов`язаний щомісячно здійснювати плату за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та в розмірах, визначених згідно з графіком щомісячних платежів за кредитним договором. Вважала, що такі умови кредитного договору є несправедливими, суперечать вимогам закону та порушують права споживача.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд зобов`язати відповідача провести перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору № 102.21840.006139601 від 26.12.2019 року платежів, виключивши непогашену суму за обслуговування кредиту та зарахувавши сплачену позичальником щомісячну плату за обслуговування кредиту (комісію) у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Зобов`язано АТ “Ідея Банк” провести перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору № 102.2181840.0606139601 від 26 грудня 2019 року платежів, виключивши непогашену суму за обслуговування кредиту, зарахувавши сплачену ОСОБА_1 щомісячну плату за обслуговування кредиту (комісію) у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ “Ідея Банк”, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в оспорюваному кредитному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості не суперечить вимогам статті 11 Закону України “Про споживче кредитування”.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивачка просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача – без задоволення.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Від представника позивачки ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без її участі, проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити оскаржуване рішення без змін.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено та це убачається з матеріалів справи, що 26 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ “Ідея Банк” укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надає кредит на наступних умовах, тип кредиту – satellite_Ishop, сума кредиту 33 999,00 грн., процентна ставка – 0,01 %, строк кредиту – 12 місяців, дата повернення вищевказаного кредиту – 26 грудня 2020 року (а.с.5-6).

Пунктом 1.5 договору передбачено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені за цим договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата відповідно до пукнтом 5 Додатку №1 як «Інші послуги Банку». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку. Тарифи є невід`ємною частиною договору, та розміщені на веб-сайті Банку.

На виконання вищевказаного кредитного договору № 102 21840.006139601 від 26 грудня 2019 року ОСОБА_1 було сплачено грошові кошти в розмірі 33 999,00 грн., а саме 5 700,00 грн. відповідно до квитанції № 0.01588815653.1 від 20 січня 2020 року; 5 700,00 грн. відповідно до квитанції № 0.0.1632743487.1 від 27 лютого 2020 року; 5 700,00 грн. відповідно до квитанції № 0.0.1663695396 1 від 30 березня 2020 року, 5 700,00 грн. відповідно до квитанції № 0.0.1692424707 1 від 30 квітня 2020 року; 5 700,00 грн., відповідно до квитанції № 0.0.1721386952.1 від 29 травня 2020 року; 5 449,00 грн. відповідно до квитанції № 0.0.1753012843.1 від 30 червня 2020 року (а.с.8-11).

Листом № 12.1.4/152309 від 16 листопада 2020 року АТ “Ідея Банк” повідомив позивачку про те, що станом 06 листопада 2020 року її заборгованість за кредитним договором складає 8 483,80 грн. Банк застосовує заходи щодо стягнення заборгованості за кредитним договором виключно ті, які передбачені умовами кредитного договору та вимогами чинного законодавства (а.с.13).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що пункт 1.5 кредитного договору та пункт 5 Додатку ?№ 1 як «Інші послуги Банку» є нікчемними, при цьому АТ “Ідея Банк” позичальнику було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися йому безоплатно, а відтак, нарахування банком плати за цю послугу є безпідставною.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою-третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України “Про споживче кредитування” (тут і далі у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України “Про споживче кредитування” після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Тобто, пунктом 1.5 кредитного договору та пунктом 5 Додатку ?№ 1 як «Інші послуги Банку» фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність, надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України “Про споживче кредитування”.

Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України “Про захист прав споживачів” (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору.

Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту – це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин.

Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 369/9293/15-ц (провадження № 61-29646св18), від 02 вересня 2019 року у справі № 361/7528/17 (провадження № 61-45662св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), від 17 листопада 2021 року у справі № 361/2145/19 (провадження № 61-520св21).

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо способу захисту порушеного права.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України “Про споживче кредитування” умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину.

Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14 (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), а також висновкам, зокрема висловленим у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 362/2861/17 (провадження № 61-40342св18) та від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20).

Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд констатує, що положення пункту 1.5 кредитного договору № 102 21840.006139601 від 26 грудня 2019 року та пункту 5 Додатку ?№ 1 до кредитного договору як «Інші послуги Банку», укладеного між ОСОБА_1 та АТ “Ідея Банк”, щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором є нікчемними.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування чергових платежів, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позовна вимога про зобов`язання АТ “Ідея Банк” провести перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору № 102.2181840.0606139601 від 26 грудня 2019 року платежів, виключивши непогашену суму за обслуговування кредиту та зарахувавши сплачену ОСОБА_1 щомісячну плату за обслуговування кредиту (комісію) у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором, є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення його права, які, до того ж, є безпідставними.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц, провадження № 61-4393сво18 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2020 року у справі № 761/35763/18, провадження № 61-21312св19.

У постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 383/502/15-ц (провадження № 61-1536св17) Верховний Суд виклав правовий висновок про те, що у разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнані недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку або повернення зайво сплачених коштів.

Проте, звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 вимог про стягнення зайво сплачених коштів не заявляла. 

У постанові від 17 листопада 2021 року у справі № 361/2145/19 (провадження № 61-520св21) Верховний Суд дійшов висновку про те, що враховуючи встановлення невідповідності пункту 3.11 договору № 935333252000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 11 жовтня 2016 року та додатку № 1 до договору, що вказує на їх нікчемність, суди попередніх інстанцій правильно вирішили питання про стягнення зайво сплачених коштів. Отже, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що ефективним та справедливим способом захисту прав позичальника є лише проведення перерахунку сплачених на виконання кредитного договору коштів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16 (провадження № 61-9958св18) зроблено висновок, що «відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний із застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов, необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна відновити шляхом усунення наслідків порушення».

За таких обставин звернення із позовною вимогою про зобов`язання банку здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору платежів, виключивши непогашену суму за обслуговування кредиту та зарахувавши сплачену щомісячну плату за обслуговування кредиту (комісію) у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором, не є ефективним способом захисту.

Тому у задоволенні позовних вимог про зобов`язання банку здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору платежів, виключивши непогашену суму за обслуговування кредиту та зарахувавши сплачену щомісячну плату за обслуговування кредиту (комісію) у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором, необхідно відмовити саме з цих підстав.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пункту 7 частини другої статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки  ОСОБА_3  звільнена від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України “Про захист прав споживачів”, колегія суддів приходить до висновку, що судові витрати, понесені АТ “Ідея Банк”, що складаються із судового збору в розмірі 1 261,20 грн., слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Ідея Банк” – задовольнити.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2021 року – скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Ідея Банк” про зобов`язання здійснити перерахунок – відмовити.

Судові витрати, понесені Акціонерним товариством “Ідея Банк”, що складаються із судового збору в розмірі 1 261,20 грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко