ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/3189/19                Головуючий суддя І інстанції Курганникова О. А.
Провадження № 22-ц/818/964/21        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: позики, кредиту, банківського вкладу, з них
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року                                                                м. Харків.
 
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого                 Яцини В.Б.,
суддів колегії                Бурлака І.В., Тичкової О.Ю., 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Курганникової О.А., по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 16.12.2010 у розмірі 123853,82 грн.
Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 16.12.2010 відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, правилами користування складає між ним та Банком договір, про що свідчить підпис позичальника у заяві. Взяті на себе зобов`язання по кредитному договору позивач виконав своєчасно і повністю, надавши відповідачу кредитні кошти. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 31.01.2019 в нього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 123853,82 грн.
Посилаючись на вказані обставини позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за цим договором у розмірі 123853,82, а також стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору.
Відповідач ОСОБА_1 у відзиві на позов визнав, що він підписав та був ознайомлений з Анкетою-заявою та Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», та заперечив проти того, що він був ознайомлений з Умовами та Правила надання банківських послуг та Тарифами, які йому на підпис не надавалися, вони є односторонніми документами, а тому не можуть були доказами у розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України.
Він також зазначив, що він уклав з позивачем кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту з визначеним кінцевим терміном повернення кредитного ліміту на платіжну карту з визначеним кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії картки, 10 місяць 2014 року, та зобов`язанням позичальника щомісяця сплачувати грошові кошти у розмірі 7% заборгованості. Згідно Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця наступного за звітним. Останній переказ грошей з його карткового рахунку згідно виписки про рух коштів на його картковому рахунку ним було здійснено 28.03.2014 року, обов`язок з внесення чергового платежу настав 25.04.2014 року, тобто з 26.04.2014 року у кредитора виникло право на пред`явлення позиву про стягнення заборгованості, а банк пред`явив позов лише 05.03.2019 року. З огляду на вищевказане відповідач вважає, що банк звернувся до суду з позовом із пропуском трирічного строку позовної давності, який сплив 31 жовтня 2017 року, про застосування якого він подав до суду відповідну письмову заяву, що є підставою для відмову у позові (а.с. 117-121, 122).
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2020 року частково задоволено позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 16.12.2010 в розмірі 1000 (одна тисяча) грн та судовий збір в розмірі 15,51 грн.
Не погоджуючись з рішенням районного суду АТ КБ «Приватбанк» у апеляційній скарзі просить скасувати вказане рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором. 
Банк вважає, що судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
В обґрунтування скарги зазначено, що місцевий суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту у розмірі 6100 грн, а також відсотків по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права.
Зауважив, що відповідач визнав вимоги позивача про стягнення заборгованості по тілу кредиту, а тому ця вимога не підлягає доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ППК України.
Послався на те, що згідно з випискою про рух коштів відповідач активно користувався кредитним лімітом, а главою 71 ІІК України не передбачено надання безоплатного кредиту фінансовою установою – Банком, тому суд, перевіряючи законність та обґрунтованість позовних вимог, всупереч вимогам статей 263 - 264 ЦПК України не навів мотивів, з яких не перевірив інформацію, що міститься у розрахунку про заборгованість.
Банк вважає, що є доведеним факт укладання між позивачем та відповідачем договору, який складається не лише з заяви позичальника, а й також з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів. Відсутність підпису Позичальника на цих Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Підпис відповідач поставив саме в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.
Зазначено, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем надана до суду копія Заяви від 16.12.2010, з якої чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Відповідачем вказана інформація про себе заповнена особисто. Також з копії Заяви чітко вбачається, що відповідач висловив згоду про оформлення договору, отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом засвідчив, що «Я ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані мені у письмовому вигляді. Своїм підписом я підтверджую факт отримання повної інформації про умови кредитування у ПриватБанку…».
Банком надано копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», особисто підписану Відповідачем, в якій зазначено:
•        тип картки, тип кредитної лінії;
•        базова відсоткова ставка за користування кредитом (3%);
•        розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості;
•        строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним;
•        порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості;
•        розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів тощо.
Тобто, сторонами при укладенні Кредитного договору були досягнути усі істотні умови договору.
Зазначено, що не може бути взята до уваги позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним. Відповідач визнав позовну вимогу про стягнення заборгованості по тілу кредиту. Заперечень щодо Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, відповідачем не надано.
Банк посилається на те, що, незважаючи на положення чинного законодавства суд відмовив у стягненні процентів за користування кредитними коштами взагалі, чим порушив вимоги ст. 1046 та 1048 ЦК України.
Зауважено, що встановлення неправильності розрахунку заборгованості, неточності нарахування заборгованості можливо лише за допомогою економічної експертизи, однак така не проводилася і клопотання про її проведення відповідач не подавав.
До апеляційної скарги додано новий доказ – довідку про зміну умов кредитування ОСОБА_1 .
Як причину поважності неподання доказу до суду першої інстанції АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що доказ не було подано до суду першої інстанції, оскільки разом із позовною заявою Банк надав до суду докази на підтвердження позовних вимог та позовна заява відповідала вимогам п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, що підтверджується ухвалою про відкриття провадження.
Банк послався на те, що ухвала про витребування додатних доказів та відзив на позов на адресу їх не надходили, тому і в наданні додаткових доказів не було необхідності, через що докази, які долучаються до апеляційної скарги не подавалися до суду першої інстанції.
Зазначив, що це є об`єктивною причиною неподання додаткових доказів до суду першої інстанції.
При призначенні справи до розгляду судом апеляційної інстанції Банку відповідною ухвалою Харківського апеляційного суду від 01.12.2020 було відмовлено у долученні нових доказів до матеріалів справи, оскільки апелянтом – позивачем не було доведено наявності поважних причин пропуску строку подання доказів до суду першої інстанції відповідно до вимог ч.ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України.
Вказані норми передбачають, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. 
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд апеляційної інстанції в ухвалі від 01.12.2020 відхилив посилання позивача на недотримання районним судом принципу пропорційності в контексті завдань та мети цивільного судочинства оскільки нормою ч. 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, зокрема недобросовісне використання учасником справи своїх прав та обов`язків, що у даному випадку не встановлено.
Відповідач не скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.
Позивачем суду апеляційної інстанції також були подані додаткові пояснення до апеляційної скарги.
Банк на підтвердження доводів скарги також уточнив свій розрахунок заборгованості за процентами на суму 5269,45 грн, вказавши, що його проведено станом на 30.03.2018 за період з 04.04.2011 по 31.12.2014 з урахуванням строку дії виданої відповідачеві картки до 12/2014.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, 123853 грн 82 коп., без повідомленням учасників справи. 
Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
З огляду на те, що банком рішення суду оскаржене лише в частині відмови у стягненні відсотків та частини ла кредиту, то відповідно до норми ч. 1 ст. 367 ЦПК України в іншій частині рішення районного суду не перевіряється та не переглядається.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України:
1. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду в оскарженій частині не відповідає.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції із посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, свої висновки мотивував тим, що надані АТ КБ «Приватбанк» Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору, а тому стягнув лише заборгованість за тілом кредиту, відмовивши за безпідставністю у задоволенні інших вимог.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення тіла кредиту у повному обсязі та відсотків за користування кредитними коштами.
Суд, відповідно до матеріалів справи правильно встановив, що 16.12.2010 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого останньому надано в розпорядження кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 1000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.
У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 31.01.2019 ОСОБА_1 має заборгованість в сумі 123853,82 грн, яка складається з наступного:
7100,00 грн – заборгованість за кредитом;
116753,82 грн – заборгованість по процентам за користування кредитом з 16.12.2010 по 30.03.2018.
Сума заборгованості підтверджується розрахунком (а. с. 4-6)
На підтвердження укладення кредитного договору та наявності у відповідача заборгованості за вказаним договором, позивачем АТ КБ «Приватбанк» надано розрахунок заборгованості за кредитним договором, копію анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, копію паспорта відповідача.
Відповідно до ст. 89 ІЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зазначених у нормі ст. 207 ЦК України вимог до письмової форми правочину правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Правилом статті 640 ЦК України закріплено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладенимз моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Саме таку правову позицію було висловлено у постанові КЦС Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17.
Суд правильно встановив, що 16.12.2010 відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «Приватбанк», в якій відповідач погодився, що заява, разом із пам`яткою клієнта, умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. В анкеті-заяві не зазначено кредитний ліміт.
Позивач на підтвердження укладення договору надав до суду також розрахунок заборгованості за договором, Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 30 днів пільгового періоду» від 16.12.2010, яка підписана ОСОБА_1 , витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, у якому відсутній підпис позичальника, та ксерокопію паспорту на ім`я ОСОБА_1 . 
Матеріали справи дійсно не містять визначених у ст.ст. 76-80 ЦПК України доказів, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач, що він ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів мав саме такий зміст.
З огляду на вищевказане у даному випадку підлягають до застосування правові висновки щодо застосування відповідних норм матеріального права щодо порядку укладання кредитного договору у формі дебетної кредитної картки, які були висловлені у постанові ВП ВС від 03 липня 2019 року у аналогічній за обставинами справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України обґрунтовано застосував суд першої інстанції і наведені в цій частині доводи скарги є безпідставними. 
Згідно цих правових висновків касаційного суду Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, згідно вимог ст.ст. 207, 1055 ЦК України щодо обов`язкової письмової форми договору кредиту та відповідно до принципу правової визначеності, який реалізований у загальних вимогах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, ст. 203 ЦК України, - не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.
Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. 
Крім того, колегія суддів зважає на те, що роздруківка із сайту позивача не відповідає вимогам ст. 100 ЦПК України щодо подання електронних доказів.
Разом з тим суд першої інстанції всупереч ст.ст. 89, 263, п. 1 ч. 1 ст. 264, ч. 4 ст. 265 ЦПК України не надав належної оцінки наявній у справі наданої позивачем на підтвердження умов укладеного між сторонами договору Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 30 днів пільгового періоду», де зазначений розмір відсоткової ставки 3 % на місяць, що відповідає х 12 міс = 36 % річних, а також виписку по рахунку відповідача.
Так, виписка по рахунку ОСОБА_1 була надана як відповідачем (а. с. 76-109, так і позивачем (а. с. 131 зв. – 145, 157 зв. – 171) до суду першої інстанції, та з неї вбачається, що на картку відповідача було встановлено кредитний ліміт у сумі 7100 грн 22.02.2013 (а. с. 98, 137, 163), який він активно використовував.
За таких обставин у суду першої інстанції не було підстав відмовляти у стягненні тіла кредиту на суму 6100 грн.
Зазначена заборгованість підлягає стягненню з ОСОБА_1 в сумі 7100 грн.
Також, з урахування встановленої судом суми заборгованості за тілом кредиту 7100 грн, узгодженої відсоткової ставки та відомого періоду прострочення зобов`язання, слід дійти висновку, що з відповідача підлягають стягненню відсотки за користування кредитними коштами у сумі 15855,55 грн.
Згідно з розрахунком заборгованості відповідачеві до 31.12.2012 нарахування відсотків проводилося вірно, за ставкою 36 % річних. Сума заборгованості за нарахованими відсотками склала – 86,45 грн.
Надалі Банк, керуючись Умовами і Правилами, в односторонньому порядку підвищував відсоткову ставку, що є протиправним з огляду на те, що такі Умови і Правила не були складовою кредитного договору, як було встановлено вище, позивач не довів, що кредитний договір був укладений саме на цих умовах та правилах.
Таким чином, слід перерахувати відсотки за період з 01.01.2013 по 31.01.2019 – 7100 (тіло кредиту) х 0,1% (ставка відсотків на день із розрахунку 36 % річних) / 100 х 2221 (днів у періоді прострочення) = 15769,10 грн.
Тому загальна сума заборгованості по процентам складає 86,45 + 15769,10 = 15855,55 грн.
Суд апеляційної інстанції розраховує заборгованість за сплати відсотків поза межами строку дії виданої відповідачеві картки (12/2014), оскільки такий строк кредитування (до останнього дня строку дії картки) був визначений саме в Умовах та правилах надання банківських послуг в Приватбанку, які, як вже було встановлено, не є складовою кредитного договору та заперечуються ОСОБА_1 .
Також, відповідачем до суду першої інстанції була зроблена заява про застосування до позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності, в якій відповідач з посиланням на строк дії картки, жовтень 2014 вважає, що трирічний строк позовної давності сплив 31 жовтня 2017 року (а.с. 122). Колегія суддів не погоджується з такими доводами відповідача, оскільки між сторонами у даному випадку не було укладено угоди про те, що строк повернення кредиту обмежується строком дії картки, оскільки відповідач не визнав факт підписання згаданих Умов та Правил кредитування, в яким міститься таке правило, а позивач належним чином не довів ці обставини, наведені з цього приводу доводи скарги також безпідставні. 
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентами) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
       Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
       Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
       Враховуючи, що анкетою-заявою не передбачено порядку погашення заборгованості, виконання зобов`язання за таким договором відбувається за вимогою кредитора.
       Частиною другою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
       Оскільки умовами анкети-заяви, підписаної позичальником, не передбачено відповідної календарної дати або події, з якої пов`язується виконання зобов`язання за кредитним договором, банк звернувся до суду з позовом поштовим зв`язком 28 лютого 2019 року, то саме з цього моменту боржник зобов`язаний повернути кредитору суму кредиту з моменту встановлення банком такої вимоги про виконання зобов`язання.
       Зважаючи на наведене, до звернення банку до суду з позовом до боржника перебіг позовної давності у спірних правовідносинах не починався, а отже, позовна давність до спірних правовідносин не застосовується.
       Саме до таких висновків щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 750/896/17-ц.
       Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України колегія суддів вважає за доцільне застосувати вказані правові висновки суду касаційної інстанції та відмовити ОСОБА_1 у застосуванні до вимог банку наслідків пропуску строків позовної давності.
       Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи; з порушенням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги частково спростовують висновки суду, тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу та скасовує рішення районного суду в частині відмови у стягненні частини тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, та ухвалює нове судове рішення про задоволення позову банку в цій частині на вищевказану суму 21955,55 грн (6100 + 15855,55 = 21955,55).
       В іншій частині рішення суду не переглядалось. 
       Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 141 ЦПК України.
       Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2020 року – скасувати в частині відмови у стягненні частини тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» у цій частині – задовольнити частково.
Достягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) частину заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 16.12.2010 у розмірі 6100 (шість тисяч сто) гривень.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами за кредитним договором № б/н від 16.12.2010 у розмірі 15855 (п`ятнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять) гривень 55 копійок.
В іншій частині у задоволенні вимог про стягнення відсотків – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 871 (вісімсот сімдесят один) гривні 07 копійок.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2020 року в іншій частині – не переглядалось.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 28 грудня 2021 року.

Головуючий                                                                В.Б.Яцина.

Судді                                                                        І.В.Бурлака.

                                                                               О.Ю.Тичкова.