ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" лютого 2022 р.           Справа№ 910/4635/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Козир Т.П. 
          Агрикової  О.В. 
 
при секретарі судового засідання Линник А.М.,           
розглянувши матеріали апеляційної скарги Департамента економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2021
у справі №910/4635/21 (суддя Усатенко І.В.)
за позовом Департамента економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія-Інвест"
про стягнення 112060042,58 грн,

за участю представників сторін:
від позивача: Павлов Р.В. (довіреність №050/05-7355 від 14.12.2021);
від відповідача: Деледивка С.Г. (довіреність № б/н від 15.04.2021),

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі Департамент, позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія-Інвест» (далі - Товариство, відповідач) про стягнення, у зв`язку з неналежним виконанням останнім зобов`язань за договором пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва № 564 від 18.09.2008, 59      224      050,00 грн основної заборгованості, 37      033      922,95 грн - інфляційних втрат, а також 13      585      999,63 грн та 2      216      070,00 грн пені за прострочення виконання вищевказаного грошового зобов`язання, а всього 112 060 042,58 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2021 у справі №910/4635/21 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Вирішуючи спір, суд виходив з того, що: 
на момент укладення договору, сплата пайового внеску була безпосередньо пов`язана з наявним у особи правом на користування землею, наявністю затвердженого проекту на будівництво та, відповідно, будівництвом, а укладення відповідного договору передувало отриманню дозвільних документів (висновок зроблений судом з посиланням на п. 4.5, 4.6., 4.9 Нормативів для визначення розмірів пайової участі (внесків) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва, що є додатком № 19 до Рішення Київської міської ради від 17 липня 2008 р. N 16/16, чинного на момент укладення договору);
визначальним для укладення договору пайової участі та сплати пайового внеску є намір замовника щодо забудови земельної ділянки, землекористувачем якої він є; в той же час, наявність наміру замовника щодо забудови, за умови відсутності у нього права      на користування земельною ділянкою, забороняє      забудову      цієї земельної ділянки, оскільки останній втрачає статус замовника (забудовника) в розумінні ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції чинній на момент укладення додаткової угоди № 2); 
право на забудову забудови земельної ділянки виникає у особи лише після отримання нею права користування (власності, оренди) відповідною земельною ділянкою. Висновок зроблений на підставі системного аналізу норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі», відповідно до яких правовою підставою для здійснення будівництва на земельній ділянці є перебування відповідної земельної ділянки у замовника на праві власності чи користування (оренди);
договір № 564 від 18.09.2008 був укладений відповідачем саме як забудовником і відповідний договір передбачав його обов`язок сплати пайового внеску саме як забудовника;
з припиненням договорів оренди землі (двох ділянок) відповідач втратив статус забудовника (замовника) будівництва саме щодо будівництва торговельно-розважального комплексу на просп. Миколи Бажана та вул. Ревуцького (в районі озера Вирлиця) у Дарницькому районі м. Києва згідно затвердженого проекту, саме для реалізації якого ним було укладено договір       №564 від 18.09.2008;
оскільки, договір №564 від 18.09.2008 був укладений саме компетентним органом та відповідачем як забудовником, тобто особою яка має право оренди трьох земельних ділянок, для реалізації проекту - будівництва торговельно-розважального комплексу на просп. Миколи Бажана та вул. Ревуцького (в районі озера Вирлиця) у Дарницькому районі м. Києва, то з припиненням дії договору оренди відповідач втратив свій особливий статус «забудовника» («замовника»), що унеможливлює виконання договору щодо сплати пайового внеску.
Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що оскаржуване рішення є необгрунтованим та таким, що прийняте з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду, викладені в рішенні суду не відповідають дійсним обставинам справи. 
Так, зокрема, Департамент зазначає, що заявляючи вимогу про стягнення заборгованості за укладеним сторонами договором про пайову участь, позивач не посилався на статтю 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", як на підставу позову, однак суд в оскаржуваному рішенні мотивував свої висновки, виходячи з положень вищевказаного Закону; суд не надав належної оцінки аргументам позивача щодо порушення відповідачем зобов`язання за договором та наявного прострочення виконання останнім такого зобов`язання; судом не застосовано нормативно-правової кваліфікації обставин, якими Департамент обґрунтовує свої вимоги щодо стягнення заборгованості за договором та не надано мотивів їх незастосування. Так, згідно Нормативів для визначення розмірів пайової участі (внесків) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, затверджених рішенням Київради від 17.07.2008 №16/16, як і Нормативів у попередніх редакціях, для нарахування і сплати пайового внеску не є обов`язковим розроблення проектно-кошторисної документації, а її розмір розраховується на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності; укладений сторонами у справі  договір пайової участі є обов`язковим для виконання та не був визнаний в установленому законом порядку недійсним; згідно Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» до повноважень Київської міської ради віднесено право встановлювати Нормативами порядок залучення пайових коштів на виконання спеціальних функцій столичного міста; у відповідача наявне право оренди на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва, експлуатації та обслуговування торгівельно-розважального та офісно-виставкового комплексу, а припинені права на дві земельні ділянки мали цільовим призначенням здійснення благоустрою, таким чином при прийнятті рішення суд першої інстанції врахував правові позиції Верховного Суду у справах, які не є тотожними та подібними даній справі.         
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2021 поновлено Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2021 у справі №910/4635/21; відкрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою та призначено її розгляд на 02.02.2022;      ТОВ «Мрія-Інвест» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу; витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4635/21.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Мрія-Інвест» скористалось правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надало відзив на апеляційну скаргу, у якому просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2021 - без змін.
В заперечення на апеляційну скаргу Департаменту, відповідач вказував, що судом у відповідності до вимог процесуального закону були враховані правові позиції Верховного Суду в частині нарахування пайового внеску виключно на підставі затвердженої проектно-кошторисної документації, а також сплати такого внеску виключно на підставі наявності у особи статусу забудовника і  безпосередньо будівельного процесу; судом було правомірно враховано ту обставину, що на момент розгляду справи у відповідача відсутні права оренди на земельні ділянки під забудову для виконання містобудівних вимог і обмежень, що унеможливлює отримання дозволу на проведення будівельних робіт, що слугувало додатковою підставою для відмови у задоволенні позову; на переконання відповідача, вимога скаржника щодо стягнення пайового внеску є незаконною і, принаймні, передчасною.   
На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження № 09.1-08/6292/21 від 09.12.2021 у зв`язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г., який входить до складу колегії суддів на лікарняному з 07.12.2021, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/4635/21.
Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2021 справу №910/4635/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Козир Т.П., Агрикової О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2021 апеляційну скаргу Департамента економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2021 у справі №910/4635/21 прийнято до провадження у вищевказаному складі суддів.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2021 у розгляді справи №910/4635/21 оголошено перерву до 19.01.2022.
19.12.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, вмотивоване необхідністю здачі тестів на СOVID-19 представниками відповідача через їх контакт із хворою особою, для запобігання небезпеки інших учасників справи у судовому засіданні. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2021 розгляд апеляційної скарги Департамента економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відкладено на 02.02.2022 у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача. 
02.02.2022 в судовому засіданні представник скаржника вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. 
Представник відповідача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а оскаржуване рішення законним, у зв`язку з чим просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
02.02.2022 в судовому засіданні у розгляді справи оголошено перерву до 09.02.2022.
В судовому засіданні 09.02.2022 колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 18.09.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мрія-Інвест» (в тексті договору - забудовник) та Головним управлінням економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (в тексті договору - Головне управління економіки та інвестицій), яке змінило найменування на Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) укладено договір пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва № 564 (далі - договір).
Відповідно до п. 1.1 договору його предметом є сплата забудовником пайової участі (внесків) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва (далі       - пайовий внесок), у зв`язку із будівництвом торгівельного-розважального комплексу (площа торгівельного комплексу - 93460 кв.м., кінотеатрів - 5000 кв.м., ресторанів - 3000 кв.м., дитячого розважального центру - 3000 кв.м., боулінгу - 3.000 кв.м., катка - 1440 кв.м., спортивно-оздоровчого комплексу - 2200 кв.м.) з підземним паркінгом загальною площею 78000 кв.м. на просп. Миколи Бажана та вул. Ревуцького (в районі озера Вирлиця) у Дарницькому районі м. Києва.
Згідно з п. 1.2 договору розмір пайового внеску, згідно з розрахунками 1, 2, 3, 4 та 5 від 26.08.2008 становить 97085,89 тис. грн і підлягає уточненню після затвердження проектно-кошторисної документації у встановленому порядку. Дані розрахунки є невід`ємною частиною цього договору.
Згідно з п. 1.3 договору відповідно до "Нормативів..", до сплати належить різниця між розрахунковою сумою пайового внеску та обсягу сплачених інвестором коштів, залучених для реалізації інвестиційних проектів відповідно до розпорядження КМДА № 2442 від 26.12.2003 "Про порядок залучення інвесторів до фінансування будівництва або реконструкції. Відповідно до Інвестиційного договору № 49-13/і/12 від 08.04.2004 з Головним управлінням економіки та інвестицій забудовником перераховані інвестиційні кошти у сумі 9260,006 тис. грн.
Згідно з п. 2.1 договору забудовник зобов`язаний перерахувати пайовий внесок, з урахуванням п. 1.3 договору, у сумі 87825,88 тис. грн (без ПДВ) на умовах, визначених у цьому договорі.
Відповідно до п. 3.1 договору забудовник сплачує пайовий внесок, вказаний у п. 1.2 цього договору:
- по 10,00 тис. грн (без ПДВ) у строк з вересня 2008 року по березень 2010 року включно щомісячно, але не пізніше 28 числа кожного місяця,
- у сумі 87635,88 тис. грн (без ПДВ) у строк з квітня 2010 року по серпень 2012 року включно рівними частками щомісячно, але не пізніше 28 числа кожного місяця, на бюджетний рахунок цільового фонду спеціального фонду міського бюджету.
Відповідно до п. 3.3 договору, не пізніше ніж за 10 днів до сплати останньої частки пайового внеску забудовник повинен звернутись до Головного управління економіки та інвестицій із заявою про визначення остаточної суми пайового внеску, скоригованої на індекс інфляції від дати розрахунку.
Додатковою угодою № 1 від 26.04.2010 внесено зміни до п. 1.2 договору та встановлено розмір пайового внеску в розмірі 40 303,39 тис. грн.
Також вказаною угодою п. 3.1 договору викладено в новій редакції та визначено, що забудовник сплачує пайові кошти у сумі 31 121,344 тис. грн (без ПДВ) в термін з січня 2014 року по грудень 2018 року включно рівними частинами щомісячно, але не пізніше 28 числа кожного місця, на бюджетний рахунок цільового фонду спеціального фонду міського бюджету.
Додатковою угодою № 2 від 26.10.2015 встановлено, що забудовником станом на 19.10.2015 не сплачено коштів на виконання додаткової угоди № 1 від 26.04.2010 до договору.
Пунктом 4 цієї додаткової угоди забудовник зобов`язався сплатити пайову участь у сумі 59 224,05 тис. грн та пеню у сумі 2 216,07 тис. грн в термін до 31.08.2017 включно, але до введення в експлуатацію об`єкту, на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету.
03.11.2017 Департамент звернувся до ТОВ «Мрія-Інвест» з претензією за вих. №050/08-9117, в якій запропонував відповідачеві, вказуючи на допущені ним порушення зобов`язань за договором пайової участі №564 від 18.08.2008, сплатити кошти пайової участі у сумі 59      224 05,00 грн та пеню в сумі 2      216      070,00 грн в термін до 31.08.2017 включно. При цьому вказав, що в разі несплати вищевказаної суми у зазначений термін, позивач буде змушений звертатися за вирішенням цього спору до органів прокуратури та суду.      
Предметом спору у справі, що переглядається є вимога Департаменту про стягнення суми пайового внеску та пені за договором № 564 від 18.08.2008.
Під час розгляду справи судом першої інстанції, Товариством 21.04.2021 надано заяву про застосування строків позовної давності до заявлених позивачем вимог.
Розглядаючи спір, суд виходив із встановлених ним обставин відсутності у Товариства права на здійснення будівництва, що унеможливлює виникнення у останнього обов`язку щодо сплати пайового внеску на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, незважаючи на укладений договір № 564 від 18.08.2008. Тобто суд у спірних правовідносинах сторін встановив відсутність порушеного права позивача, яке підлягало б захисту, що, у свою чергу, виключає можливість та необхідність застосування строку позовної давності до заявлених Департаментом вимог.
Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду не може погодитись з висновками суду першої інстанції як стосовно того, що права Департаменту не були порушені, так і з відсутністю підстав для застосування строку позовної давності, про що заявлено відповідачем у відзиві на позов, з огляду на наступне.
Розглядаючи спір, колегія суддів враховує, що за приписами ст. 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Отже, спірні правовідносини сторін, урегульовані нормами цивільного законодавства, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про планування та забудову територій» в редакції, чинній на момент укладення договору від 18.09.2008 №564 та додаткової угоди №1 від 26.04.2010.
Також, ці правовідносини унормовані Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», який набув чинності 12.03.2011, втім, лише в редакції, станом на 26.10.2015, тобто дату укладення додаткової угоди №2 до договору.
Частиною 1 ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За визначенням ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. ст. 6, 627, 628 ЦК України).
Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) у свою чергу встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч. 1 ст. 181 ГК України).
Відповідно до ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення        Цивільного кодексу України        з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Згідно зі ст. 526 ЦК України, яка кореспондуються зі ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України       порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» у редакції, чинній на момент укладення договору, у зв`язку зі здійсненням містом Києвом функцій столиці України Київська міська рада та Київська міська державна адміністрація, кожна в межах своєї компетенції, встановленої законами України, мають право: залучати кошти інвесторів (забудовників) в порядку пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста за нормативами, затвердженими Київською міською радою, з метою поліпшення фінансового забезпечення комплексної забудови міста.
Статтею 25 Закону України «Про планування та забудову територій»      (у редакції, чинній на момент укладення договору редакції) розмір коштів інвесторів, що залучаються на пайових засадах для упорядкування території комплексної забудови, визначається договорами між замовником та інвестором на підставі проектної документації.
Стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції, чинній на момент укладення сторонами додаткової угоди №2 від 26.10.2015 визначає пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Зокрема, за нормами цієї статті:      
порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону (ч.1);      
замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті (ч.2);
пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (ч.3);
величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій. У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності (ч.5);
встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати:
      1) 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для нежитлових будівель та споруд;
      2) 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для житлових будинків (ч.6);
      органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об`єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 30 цього Закону (ч.7);
      розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта, з техніко-економічними показниками. У разі зміни замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зменшується на суму коштів, сплачених попереднім замовником відповідно до укладеного ним договору про пайову участь (ч.8);
договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
      Істотними умовами договору є:
      1) розмір пайової участі;
      2) строк (графік) сплати пайової участі;
      3) відповідальність сторін.
      Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором (ч.9);
кошти, отримані як пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту (ч.10);
інформація щодо договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту та його виконання зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації (ч.10).
Надаючи оцінку укладеному між сторонами договору від 18.09.2008 №564 в редакції додаткової угоди №2 від 26.10.2015, колегія суддів констатує, що останній відповідає приписам статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки містить усі істотні умови, встановлені ч.9 статті 40 цього Закону та розрахунок суми пайового внеску, який є невід`ємною частиною договору.
Розрахунок здійснений Департаментом відповідно до положень ч.ч. 1, 3, 5 ст. 40 Закону, а саме, на підставі Порядку, затвердженого рішенням Київської міської ради. Оскільки на момент звернення відповідача до Київської міської ради із заявою про укладення договору загальна кошторисна вартість не була визначена та не надана Товариством, розрахунок пайового внеску був визначений позивачем із застосуванням встановлених Київською міською радою нормативів для одиниці створеної потужності.
Таким чином, ч.5 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції, чинній на момент укладення сторонами додаткової угоди №2 від 26.10.2015, встановлює два варіанти визначення величини пайового внеску, як із урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва, так і за її відсутності, відтак, наведеним спростовуються аргументи Товариства, викладені у заявах по суті, в тому числі і у відзиві на апеляційну скаргу стосовно того, що визначення величини пайового внеску можливе виключно за наявності затвердженого кошторису будівництва.
Розглядаючи спір, колегія суддів також враховує, що статтею 204 ЦК України встановлюється презумпція правомірності правочину. 
Вищевказаною нормою унормовано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів відхиляє доводи Товариства, викладені у відзиві на апеляційну скаргу стосовно невідповідності умов договору імперативним вимогам чинного законодавства, оскільки за умови наявності таких суперечностей, вони є підставою для визнання договору недійсним у судовому порядку, однак не звільняють Товариство від взятих на себе зобов`язань за договором від 18.09.2008 №564 у тому числі і щодо внесення пайового внеску.
Незважаючи на те, що ч. 2 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює імперативний обов`язок замовника, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту шляхом внесення пайового внеску, однак, порядок та строки внесення платежу, його розмір, умови виконання, визначаються виключно на підставі укладеного між сторонами договору. 
Саме з моменту укладення договору і до визначеної у ньому дати, але не пізніше моменту введення об`єкту в експлуатацію у Товариства виникає обов`язок по внесенню пайового внеску. 
Як вже зазначалося вище, стаття 11 ЦК України визначає договір як підставу для виникнення цивільних прав та обов`язків сторін, відтак, спірні правовідносини сторін за своєю природою є договірними, а укладення, виконання та притягнення до відповідальності за неналежне виконання договору здійснюється у відповідності до вимог Цивільного кодексу України. 
Доводи відповідача щодо безпідставності визначення Департаментом загальних норм ЦК України у якості правового обґрунтування свої вимог ґрунтуються на неправильному розумінні Товариством норм матеріального права, якими унормовано спірні правовідносини сторін.
Отже, Товариство за умовами договору взяло на себе зобов`язання з оплати пайової участі (внеску) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва у розмірі, зафіксованому у договорі (додатковій угоді №2) та визначеному на підставі Нормативів для визначення розмірів пайової участі (внесків) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва, що є додатком №19 до Рішення Київської міської ради №3/4475 від 17.01.2008 із визначеним сторонами строком виконання цього обов`язку до 31.08.2017.
Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції, покладеними в основу рішення про відмову позивачеві у задоволенні позовних вимог, зокрема, як про пов`язаність сплати пайового внеску з правом на землекористування, наявністю затвердженого проекту на будівництво та, відповідно, будівництвом, так і з тим, що виконання договору в частині сплати пайового внеску є неможливим через втрату відповідачем статусу замовника (забудовника) у розумінні ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» за відсутності у нього відповідного права на користування земельною ділянкою з огляду на наступне. 
Відповідно до Рішення Київської міської ради №3/4475 від 17.01.2008, яким затверджено Нормативи для визначення розмірів пайової участі (внесків) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва:
пайова участь (внесок) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста (надалі - пайова участь) являє собою внесок, який інвестор має сплатити до бюджету м. Києва без урахування ПДВ, що діє на дату сплати. Залучені кошти спрямовуються виключно на фінансування об`єктів соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста, передбачених в Програмі соціально-економічного і культурного розвитку міста Києва;
пайова участь включає в себе наступні складові: відшкодування витрат бюджету м. Києва на розширене відтворення його ресурсів; плата інвестора за право реалізувати свій проект будівництва (реконструкції) на території столиці (розділ 1 Нормативів);
пайовий внесок сплачує юридична (фізична) особа або уповноважена нею особа, яка оформляє: дозвільні документи на будівництво (реконструкцію); документи на землекористування для експлуатації та обслуговування об`єктів, при будівництві (реконструкції) яких документація не була оформлена належним чином (земельні питання не вирішені у встановленому порядку); документи щодо зміни функціонального призначення об`єктів виробничого та невиробничого призначення; свідоцтво про право власності на проінвестовані нежитлові приміщення; документи щодо зміни функціонального призначення житлових будинків (приміщень) на нежитлові згідно з Порядком переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі у м. Києві, затвердженим розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 01.10.2002 № 1825 (п. 4.3. Розділу 4 Нормативів);
пайовий внесок сплачується на підставі договору між містом (Управлінням) та інвестором (забудовником) або власником. Договір на сплату пайового участі оформляється при будівництві (реконструкції) будь-яких об`єктів після надання інвестором документів, що підтверджують вартість будівництва з відповідним коригуванням договору після затвердження інвестором (забудовником) в установленому порядку проектної документації та передує оформленню дозвільних документів на будівництво (реконструкцію) в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю (п. 4.6. Розділу 4 Нормативів);
пайовий внесок сплачується на підставі договору між містом (Управлінням) та інвестором (забудовником). Пайовий внесок у грошовій формі сплачується в повній сумі єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається у договорі між Управлінням та інвестором (забудовником). Термін сплати пайового внеску може встановлюватися договором не пізніше як за місяць до планової здачі об`єкта будівництва (реконструкції) в експлуатацію. Кошти пайового внеску інвестор (забудовник) перераховує на бюджетний рахунок цільового фонду спеціального фонду міського бюджету (п. 4.7. Розділу 4 Нормативів).
Аналіз положень ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також Додатку №19 до Рішення Київської міської ради №3/4475 від 17.01.2008, яким затверджено Нормативи для визначення розмірів пайової участі (внесків) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва, дає підстави для висновку про те, що укладення договору пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва є передумовою для укладення договорів оренди земельних ділянок комунальної власності під будівництво, отримання дозвільних документів, затвердження та погодження проектної документації тощо, а отже, і для здійснення будівництва на земельних ділянках комунальної власності. При цьому, величина, порядок плати та відповідальність юридичної особи, яка має намір здійснювати будівництво, регулюються виключно договором. Використання у тексті договору терміну «Забудовник» є лише ідентифікацією сторони договору, а не юридичним статусом особи, з якою закон пов`язує виникнення прав та обов`язків за договором.      
Висновок суду щодо припинення строку дії договорів оренди земельних ділянок, не ґрунтується на належних доказах, адже копії договорів у матеріалах справи відсутні, а визнання сторонами цієї обставини не звільняє суд від дослідження доказів, покладених в основу судового рішення на предмет їх належності та достовірності. Разом з тим, дана обставина не має для вирішення спору будь-якого правового значення, оскільки укладенню цих договорів передує укладення договору пайової участі та виникнення обов`язку зі сплати пайового внеску, а не навпаки.
Отже, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку про наявність у відповідача обов`язку, обумовленого договором №564 від 18.09.2008 в редакції додаткової угоди № 2 від 26.10.2015 сплатити пайову участь у сумі 59 224 050,00 грн та пеню у сумі 2 216 070,00 грн в термін до 31.08.2017.
Матеріалами справи підтверджується, а сторонами спору не заперечується, що Товариство не сплатило за договором будь-яких коштів, відтак позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими.
Щодо вимог про стягнення пені та інфляційних втрат, колегія суддів зауважує на такому.
Відповідно ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Та, згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Відповідно до ст. 3 Закону України від 22.11.1996 №543/96-ВР «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
У випадку порушення строків оплати щомісячних платежів пайового внеску, за умовами п. 7.2. договору №564  від 18.09.2008 в редакції додаткової угоди №2 від 26.10.2015, сторони визначились з покладенням на Товариство відповідальності у вигляді пені у розмірі 0,1 % від розміру заборгованості пайового внеску, визначеного п.4.1 договору, за кожний день прострочення. Пеня, передбачена цим пунктом Договору нараховується протягом усього строку прострочення без будь-яких обмежень строків нарахування.
За статтею 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За розрахунком Департаменту, до сплати належить 37 033 922,95 грн - інфляційних втрат, 13 585 999,63 грн - пені за 182 дні прострочення виконання зобов`язання. 
Перевіривши наведений у позовній заяві розрахунок заявлених до стягнення сум, колегія суддів вважає його арифметично правильним та таким, що здійснений відповідно до умов договору. 
Оскільки колегія суддів дійшла до висновку про обґрунтованість позовних вимог у частині стягнення суми основного боргу, то і похідні вимоги про стягнення штрафних санкцій та інфляційних втрат є обґрунтованими та такими, що підлягають стягненню.
Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Департаменту, оскільки Товариство протягом 13 років, відтерміновуючи строк внесення пайового внеску, не сплативши при цьому жодних коштів, так і не виконало взятих за договором зобов`язань, порушивши тим самим права міської ради як органу місцевого самоврядування та територіальної громади міста в цілому. Порушене право позивача підлягає захисту.
Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції у відзиві на позов Товариством заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до вимог Департаменту. 
Суд першої інстанції не розглядав дане клопотання, виходячи з того, що права позивача не були порушені, що, за загальним правилом виключає необхідність вирішення питання про застосування строку позовної давності.      
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання щодо можливості застосування строку позовної давності до спірних правовідносин сторін, враховує наступне.
Згідно зі ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частинами 4,5 ст. 264 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16       (11-609апп18) визначено, що       позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.
«Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 04.11.1950 передбачає, що кожен має       право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20.09.2011 («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява №14902/04, п. 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22.10.1996 («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви №22083/93 і №22095/93, п. 51)», - йдеться у постанові.
У постанові Великої Палати Верховно Суду від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 (12-143гс18) вказано, що позовна давність може застосовуватися виключно якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог».
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц).
Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (п. п. 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).
Стаття 257 ЦК України встановлює, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна, окрема щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), - в один рік.
Одночасно, статтею 266 ЦК України унормовано, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
У відповідності до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
У позовній заяві Департамент ставить питання про переривання відповідачем спливу строку позовної надсиланням листів.
Матеріалами справи підтверджується, що 21.03.2018 відповідач звернувся до позивача з листом № 21-03/18, в якому просив відтермінувати сплату пайового внеску до 01.04.2019.
Згідно витягу з протоколу № 8/117 від 03.04.2018 засідання постійної комісії Київської міської ради з питань бюджету та соціально-економічного розвитку було вирішено підтримати клопотання відповідача про відстрочення сплати пайового внеску за умови оплати пені до 31.12.2018.
Листами від 16.04.2018 № 16-04/18, від 02.05.2018 № 02-05/1 Товариство просило укласти додаткову угоду, щодо продовження строку сплати пайового внеску.
Як вбачається з матеріалів справи, сторонами так і не було внесено відповідних змін до договору щодо строків оплати пайової участі. Вказана обставина не заперечувалася сторонами під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
У позовній заяві Департамент звертає увагу на позицію Верховного суду України, викладену у постанові від 27.04.2016 у справі № 3-269гс16 та у постанові від 06.02.2019 у справі № 205/8202/15-ц.
З посиланням на ч.1 ст. 264 ЦК України у наведених постановах судами вказується, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Тобто, до уваги мають братись будь-які активні дії боржника, дослідивши які суд може зробити висновок про визнання боржником суми боргу, яка є предметом позовних вимог кредитора.
Надаючи оцінку змісту листів Товариства від 21.03.2018 № 21-03/18, від 16.04.2018 № 16-04/18, від 02.05.2018 № 02-05/1 колегія суддів констатує, що Товариство не наводить будь-яких тверджень щодо розміру пайового внеску, який має бути ним сплачено на момент такого звернення. Останнім лише  порушується питання про внесення змін до договору від 18.09.2008 №564 в частині зміни строку оплати. Будь-яких запевнень чи гарантування внесення оплати у відповідній сумі, що є предметом позову, - Товариство не наводить.
Так, згідно витягу з протоколу № 8/117 від 03.04.2018 засідання постійної комісії Київської міської ради з питань бюджету та соціально-економічного розвитку було вирішено підтримати клопотання відповідача про відстрочення сплати пайового внеску за умови оплати пені до 31.12.2018.
Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що Товариством ані у визначений протоколом № 8/117 від 03.04.2018 строк, ані на момент звернення із вимогами про внесення змін до договору будь-яких оплат в рахунок пайового внеску за договором №564 від 18.09.2008 не здійснювалось.
Тобто, матеріалами справи не підтверджується вчинення Товариством будь-яких активних, юридично значимих дій, з яких суд убачав би визнання ним суми основного боргу, що є предметом позовних вимог Департаменту.      
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що строк позовної давності за вимогами Департаменту про стягнення суми основного боргу у розмірі 59 224 050,00 грн та пені у сумі 2 216 070,00 грн, які є предметом договору від 18.09.2008 №564      у редакції додаткової угоди №2, сплив 01.09.2020, а з позовом Департамент звернувся лише 23.03.2021, тим самим пропустивши строк позовної давності.
Одночасно, колегія суддів відхиляє доводи Департаменту, викладені у позовній заяві стосовно поважності причин пропуску ним строку позовної давності, зроблені з посиланням на судове провадження у іншій справі.
Так, у справі №910/2448/18 за позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія-Інвест», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1) Київська міська рада, 2) Виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення 92 615 959,11 грн прокурор звернувся із позовом з посиланням на неналежне виконання Товариством взятих на себе зобов`язань за договором пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва № 564 від 18.09.2008.      
Розгляд справи тривав з березня 2018 року (порушення провадження у справі) до лютого 2021 року за результатами якого постановою Верховного Суду від 18.02.2021 залишено без задоволення касаційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури на постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2020, якою позовну заяву Заступника прокурора м. Києва, подану в інтересах держави в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія-Інвест» про стягнення 92 615 959,11 грн. залишено без розгляду у зв`язку з недоведенням прокурором наявності права на захист інтересів держави в особі Департаменту.
Департамент наголосив на неможливості самостійного звернення до суду, у зв`язку з наявністю позову прокурора, що і є, на думку позивача, поважною причиною пропуску строку позовної давності.
Надаючи оцінку таким доводам Департаменту, колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену як у постанові Верховного Суду у справі №            910/2448/18, так і в інших постановах суду касаційної інстанції, зокрема, у справі №922/3219/20, в якій судом наголошувалось на тому, що обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави».
Отже, позивач мав можливість здійснити захист інтересів держави протягом встановленого Цивільним кодексом України загального строку позовної давності, однак, такою можливістю не скористався. Наявність судового провадження за позовом прокурора не може вважатись причиною пропуску строку позовної давності. 
Враховуючи, що інших причин позивачем не наведено, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог Департаменту, як основних, так і похідних, має бути відмовлено у зв`язку із пропуском останнім строку позовної давності щодо основної вимоги.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1 ст. 275).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Частинами 1, 4 ст. 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2021 у справі №910/4635/21 має бути змінене у його мотивувальній частині, зокрема, щодо підстав для відмови у задоволенні позову, а в іншій частині судове рішення має бути залишене без змін. Відтак, підстави для задоволення апеляційної скарги Департамента економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на вищевказане рішення - відсутні.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги, витрати за подання апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
                                                            
1. Апеляційну скаргу Департамента економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2021 у справі №910/4635/21 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2021 у справі №910/4635/21 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
3. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2021 у справі №910/4635/21 залишити без змін.
4. Справу №910/4635/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

          Повний текст постанови складено 18.02.2022. 

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                Т.П. Козир

                                                                                О.В. Агрикова