ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/5222/21                                              Суддя першої інстанції: Бояринцева М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 лютого 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          судді-доповідача                    - Степанюка А.Г.,
          суддів                                        - Бужак Н.П., Костюк Л.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Республіки Нігер ОСОБА_1 на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Нігер ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про визнання протиправними дій, визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - 

ВСТАНОВИЛА:
У лютому 2020 року громадянин Республіки Нігер ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - Відповідач, ДМС України), третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - Третя особа, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якому просив:
- визнати протиправними дії Державної міграційної служби України, яким відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21.01.2021 №05-21, яким відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України скасувати рішення, яким відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та повторно перевірити викладені в заяві факти про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.10.2021 у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, вже було встановлено необґрунтованість доводів Позивача про те, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідування через зміну віросповідання з мусульманство та християнство, а обставини звернення ОСОБА_1 із новою заявою не змінилися. Окремо суд зауважив, що актуальної інформації про погіршення ситуації по відношенню до християн у Республіці Нігер у ході розгляду справи не встановлено, що свідчить про відсутність належних і допустимих доказів існування у Позивача побоювання повернутися до країни громадянської належності.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Свою позицію обґрунтовує тим, що під час розгляду скарги ДМС України не було враховано погіршення ситуації у Республіці Нігер через переслідування християн, що підтверджувалося, зокрема, рядом статей, фотографій, а також листом брата Позивача. Підкреслює, що судом не було враховано, що у разі повернення до країни громадянської належності Апелянта може бути вбито або піддано дискримінації. Наголошує, що, на його думку, ОСОБА_1 надано достатню кількість беззаперечних доказів наявності підстав надання останньому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2021 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 30.11.2021.
У відзиві на апеляційну скаргу ДМС України просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом вірно вказано на обставини, встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, а також на те, що фактично Позивачем не надано нових обставин та відомостей, які б могли бути підставою стверджувати про існування обґрунтованих побоювань останнього повернутися до країни громадянської належності через переслідування християн. Крім того, звертає увагу, що територіальним органом ДМС України було належним чином проаналізовано і надано оцінку усім аргументам шукача захисту. 
Відзиву на апеляційну скаргу від ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області не надійшло.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2022 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Ніамей, Республіка Нігер, за національністю - сонгай, сповідує християнство, громадянин Республіки Нігер, перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4 
28.02.2017 Позивач отримав повідомлення Управління Державної міграційної служби України в м. Києві №30 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві №89 від 24.02.2017 (а.с. 102). ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі відсутності умов, передбачених пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.06.2019 у справі №826/3357/17, яка залишена без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2019, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування відмови Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві в оформленні документів громадянина Республіки Нігер ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовлено повністю.
Надалі, 12.08.2020 ОСОБА_1 повторно звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 115-118).
За наслідком розгляду заяви від 12.08.2020, проведення співбесіди від 19.08.2020 (а.с. 161-165), ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.09.2020 (а.с. 199-202), у якому зазначено про доцільність прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заява позивача є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, визначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - висновок).
На підставі висновку відповідно до частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області прийнято наказ від 02.09.2020 №309 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту», яким наказано відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Нігер ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - наказ №309; а.с. 203).
Не погоджуючись із наказом №309 Позивач подав скаргу до Відповідача (а.с. 205-206), за наслідком якої ДМС України складено висновок за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.01.2021 (а.с. 222-225), у якому зазначено про доцільність відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відхилити скаргу громадянина Республіки Нігер ОСОБА_1 на рішення ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - висновок від 21.01.2021).
На підставі висновку від 21.01.2021 Державною міграційною службою України відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», підпункту «б» пункту 8.3 розділу VIII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 №649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 прийнято рішення від 21.01.2021 №05-21, яким відхилено скаргу громадянина Республіки Нігер ОСОБА_1 від 18.09.2020 на наказ ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області від 02.09.2020 №309 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Нігер ОСОБА_1 (далі - оскаржуване та/або спірне рішення; а.с. 222). 
На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ряду норм міжнародного законодавства, ст. ст. 1, 2, 5, 6, 7, 8, 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон), Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженого наказом МВС України від 07.09.2011 №649 (далі - Правила), а також практики Верховного Суду, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам та проаналізувавши інформацію, зафіксовану, зокрема, у рішенні суду, яке набрало законної сили, протоколі співбесіди з Позивачем і матеріалах особової справи, суд першої інстанції, прийшов до висновку про обґрунтованість прийнятого рішення про залишення без змін наказу про відмову в оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.
До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Приписами статті 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.
Статтею 8 Закону визначено порядок попереднього розгляду заяв.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.
Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.
Приписи ст. 12 Закону визначають, що рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом (ч. 1).
Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці (ч. 5).
Згідно п.п. 8.1-8.3 розд. VIII Правил ДМС відповідно до статті 12 Закону ДМС здійснює розгляд скарг на рішення його територіальних органів: а) про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У разі надходження до ДМС скарги на рішення територіального органу ДМС структурний підрозділ з питань біженців ДМС: а) реєструє скаргу в журналі реєстрації скарг на рішення територіального органу ДМС (додаток 35); б) витребовує особову справу заявника від територіального органу ДМС, що ухвалив оскаржене рішення; в) після отримання матеріалів особової справи заявника розглядає скаргу із дотриманням вимог, встановлених частинами шостою та сьомою статті 12 Закону; г) готує висновок за результатами розгляду скарги, в якому обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.
За результатами розгляду скарги ДМС в межах строку, передбаченого частиною п`ятою статті 12 Закону, приймає одне з таких рішень: а) про задоволення скарги та скасування рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) про залишення скарги без розгляду.
У лівій частині першого аркуша рішення передбачається місце для фотокартки заявника або відцифрованого зображення його обличчя, яке може виконуватися способом принтерного друку.
Рішення, передбачені пунктом 8.3 цього розділу, оформлюються рішенням ДМС (додаток 36), реєструються в журналі реєстрації рішень про розгляд скарг (додаток 37) та надсилаються разом з особовою справою заявника у встановленому порядку до відповідного територіального органу ДМС (п. 8.3 розд. VIII Правил).
Водночас, особа, яка отримала повідомлення про відхилення скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використала права на його оскарження до суду протягом п`яти робочих днів, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (ч. 9 ст. 12 Закону).
Як було встановлено раніше та вбачається з матеріалів справи, Позивачу було відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону. Таке рішення за наслідками оскарження було залишено без змін оскаржуваним у цій справі рішенням ДМС України.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку ДМС України, який підтверджено оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції, що заява Позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття наказу №309, обґрунтованість якого не була спростована у скарзі ОСОБА_1 .
Так, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 28.02.2017 ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління Державної міграційної служби України в м. Києві №30 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві №89.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.06.2019 у справі №826/3357/17, яка залишена без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2019, в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування відмови Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві в оформленні документів гр. Республіки Нігер ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено повністю.
У наведених рішеннях суди зазначили, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Ніамей, за національністю - нігерієць, сповідує християнство, неодружений, дітей немає, республіку Нігер залишив легально у вересні 1990 року, скориставшись повітряним транспортом прямуючи до Москви транзитом через Туніс та Париж. З Москви, скориставшись залізничним транспортом сполученням Москва - Київ, перетнув кордон з Україною.
Документи, які посвідчують особу - відсутні, а саме паспорт в листопаді 1996 року було відіслано до Республіки Нігер в зв`язку із закінченням його строку дії, але новий паспорт заявник так і не отримав.
На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на території України перебував нелегально. Позивач звернувся до органів міграційної служби України повторно. До міграційних служб інших країн не звертався.
Основними мотивами звернення за захистом Позивач зазначає політичні та релігійні причини, оскільки він з власної ініціативи прийняв християнство.
Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що покинув країну походження у зв`язку з тим, що у 1989 році було придушення студентського руху, тому він вирішив покинути Республіку Нігер у вересні 1990 року.
У межах адміністративної справи №826/3357/17 судами встановлено, що в Республіці Нігер відсутній збройний конфлікт, що дає підстави вважати відсутніми загрози життю та здоров`ю Позивача внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту у випадку його повернення до Республіки Нігер.
Шостий апеляційний адміністративний суд у постанові від 10.10.2019 звернув увагу на те, що побоювання ОСОБА_1 стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що Позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивачем, як зазначено у судових рішеннях у справі №826/3357/17, не надано жодних відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та доказів, що підтверджують переслідування саме заявника.
Між тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, під час повторного (втретє) звернення Позивача до органів міграційної служби він вказував, що його побоювання повернення до країни походження в тому, що він прийняв рішення відмовитися від ісламського віросповідання та прийняв християнську віру. На підтвердження наявності обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідування в країні походження ОСОБА_1 надав документи, зокрема, листи від брата ОСОБА_5 про те, що християни в Республіки Нігер перебувають у складній ситуації.
Так, під час співбесіди 19.08.2020 Позивач повідомив, що новими обставинами, які змусили його звернутися повторно із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стала масштабна небезпека в Нігері, що підтверджується картою, а також отримані ним листи від брата із описом загальної ситуації та небезпеки для християн в Нігерії загалом в країні, так і для нього конкретно. Позивач вказував, що інформацію про ситуацію в країні громадянської належності він отримує з газет, які публікують в Інтернеті, а також від брата.
Настановами із процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців надано загальний аналіз змісту поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона - це психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалася, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Висновки аналогічного змісту вже були викладені Верховним Судом у постанові від 27.01.2020 у справі №815/1563/17 та у постанові від 02.07.2020 у справі № 815/5665/17.
Матеріали справи свідчать, що під час попереднього звернення Позивача до органу міграційної служби у 2017 році він вказував причини звернення - зміну віросповідання з мусульманської на християнську. Указані причини звернення є аналогічними тим, які були зазначені ОСОБА_1 під час звернення від 12.08.2020.
Поряд з цим, як було підкреслено вище, обставини зазнання Позивачем можливих утисків, переслідування тощо за релігійною ознакою були дослідженні судом в межах адміністративної справи №826/3357/17, та, як було встановлено у ході її розгляду, не знайшли свого підтвердження.
Відповідно до статті 9 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU від 13.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» щоб розглядатися як акт переслідування у значенні ст. 1 (Л) Конвенції про статус біженця від 1951, дії агента переслідування повинні бути достатньо серйозними за своїм характером або повторюваністю, щоб являти собою грубе порушення основних прав людини, тобто завдана особі шкода має сягати рівня небезпеки самого існування або втрати нею свободи.
Європейський суд з прав людини визначив, що сама лише ймовірність зазнати поганого поводження у зв`язку з неврегульованою ситуацією в запитуючій країні не спричиняє порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Вільвараджа та інші проти Сполученого Королівства» (Vilvarajah and Others v. the United Kingdom) від 30.10.1991, п. 111, і ухвала «Фатган Катані та інші проти Німеччини» (Fatgan Katani and Others v. Germany) (ухвала), № 67679/01, від 31.05.2001).
Верховний Суд у своїй постанові від 02.07.2020 у справі № 815/5665/17 зазначив, що інформація щодо країни походження не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулися із такою заявою, або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулася за захистом.
На переконання судової колегії, Позивач під час повторного подання заяви про визнання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, не навів нових підстав такого звернення, а оцінка наявності/відсутності обставин можливого переслідування, катування за релігійною ознакою вже досліджувалось судом.
Відтак, надана ОСОБА_1 інформація із мережі інтернет в частині загальної ситуації в країні походження не може бути однозначною підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Посилання Апелянта на лист його брата, у якому останній зазначав про небезпеку для християн на території Нігерії, судовою колегією відхиляються, оскільки викладені у листі відомості належать суб`єктивної думки безпосередньо брата Позивача.
У свою чергу, належні та допустимі докази, які б вказували на утиск ОСОБА_1 та/або його родини в країні походження за релігійною ознакою, матеріали справи не містять, у той час, як вірно встановлено судом першої інстанції, родина Позивача проживає на території Нігерії.
Окремо судова колегія звертає увагу, що інформацією EASO «Информация о стране происхождения Нигерия» преследование отдельных лиц за 2018 рік несмотря на то, что северная Нигерия является преимущественно мусульманской, а южная - преимущественно христианской, религиозные демографические данные по стране являются «намного более сложными, нежели предполагает бинарное противопоставление север/юг». На самом деле, хотя «ислам глубоко укоренился на севере» и является религией подавляющего большинства - хауса фулани и большинство других малочисленных этнических групп являются мусульманами - есть также «заметное меньшинство христиан в нескольких северных штатах», в основном как следствие миграции из южных районов страны. В то же самое время, тогда как этнические группы на юге преимущественно являются христианами, на юге существует также заметная популяция мусульман, особенно на юго-западе, и среди жителей Бенина в штате Эдо. Так называемый Средний пояс, территория, охватывающая шесть штатов, расположенных в зоне между севером и югом страны, главным образом заселена небольшими этническими группами и также является разнородной с точки зрения религии, говоря конкретнее, «многие группы, ведущие кочевой образ жизни, определяются как мусульмане, а группы, ведущие оседлый образ жизни, - как христиане, тем не менее картина здесь менее отчетлива, чем в какой-либо другой части страны».
В Конституции 1999 г. Нигерия провозглашается светским государством, при этом предусматривается отсутствие официальной государственной религии как на федеральном уровне, так и на уровне штатов. Также Конституция гарантирует свободу религии.
Конфликты с участием христианских и мусульманских общин сконцентрированы в северных городах и в Среднем поясе (вблизи Джоса), где земледельцы преимущественно являются христианами из различных этнических групп, а скотоводы преимущественно являются мусульманами фулани. Также в северном штате Кадуна происходили ожесточенные столкновения между группами мусульман и христиан. Однако, несмотря на то, что столкновения зачастую воспринимаются СМИ и местным населением как религиозные конфликты между мусульманами и христианами, основным фактором является борьба за истощающиеся ресурсы и местную политическую экономику. В данной связи исследователь А.Е. Олоджо, слова которого цитируются в отчете EASO за 2017 год по Нигерии, указывает на то, что такие конфликты, хотя и часто находили отображение в религиозном отношении, зачастую обусловлены другими причинами напряженности, например: «напряженность между местными принимающими общинами («коренными жителями») и общинами внутренних мигрантов («переселенцами»), еще одна причина - трения между земледельцами и кочевниками» (https://www.refworld.org.ru/pdfid/5d94a1777.pdf).
Також, як вказує Відповідач: «Конституция Республики Нигер запрещает религиозную дискриминацию и обеспечивает свободу религии и вероисповедания в соответствии с общественным порядком, социальным миром и национальным единством. Он предусматривает разделение государства и религии и запрещает политические партии, связанные с религией. Власти продолжали запрещать закрывать лица чадрами в регионе Диффа в соответствии с положеннями чрезвычайного положения, чтобы предотвратить сокрытие бомб и оружия.
17 июня 2019 года Национальное собрание приняло новий закон об организации и отправлении религиозных обрядов, который был ратифицирован президентом в июле. Закон подтверждает существующие законы о свободе вероисповедания, если религия соблюдает «общественний порядок и моральные блага», и предусматривает государственное регулирование и одобрены строительства мест отправления религиозных обрядов и надзор за финансовими взносами на строительство религиозных обьектов.
В декабре 2019 года правительство приняло трехлетнюю Национальную стратегию поклонения для содейетвия социальной сплоченности, миру терпимости, а также свободы вероисповедания. Шесть целей стратегии заключаются в разработке и реализации плана размещения мест отправления культа; продвигать качественное религиозное обучение; поощрять образовательный и толерантный религиозный публичный дискурс; обеспечит «надлежащий надзор» за религиозной практикой; укреплять внутри- межрелигиозный диалог; и противодействовать иасильственному религиозному экстремизму.
По словам представителей как христианских, так и мусульманских групп, в целом, между мусульманами и христианами хорошие отношения.».
За твердженням ДМС України, вона погоджується із доводами ОСОБА_1 , що відбуваються протести та атаки на християнські церкви, водночас, мусульмансько-християнський міжконфесійний форум продовжує зустрічатися, збираючи представників ісламських асоціацій і християнських церков для регулярних зустрічей з метою обговорення міжконфесійної співпраці.
Таким чином, міграційний орган, з яким погодився суд першої інстанції, обґрунтовано зауважив, що інформація щодо погіршення ситуації по відношенню до християн не знайшла підтвердження в актуальній інформації по країні походження, а проблеми з мусульманським екстремізмом намагаються вирішувати зустрічами представниками мусульманських і християнських груп, щоб підтримати внутрішньо конфесійний і міжконфесійний діалог з метою заохочення терпимості і взаєморозуміння і спільного вирішення соціальних проблем.
Поряд з цим, аналізуючи особисту справу Позивача, з урахуванням ситуації в країні походження, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що ОСОБА_1 обґрунтовував неможливість свого повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та ч. 1 ст. 1 Закону, проте, ні у заяві-анкеті, ні під час співбесіди ОСОБА_1 не довів існування будь-яких реальних чинників, які би вказували на небезпеку для нього чи переслідування у країні громадянського походження за будь-якою з конвенційних ознак, у тому числі за ознаками політичних переконань, за ознаками релігії, національності, належності до соціальної групи тощо.
Відповідно до положень законодавства у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та Директиви Європейського Союзу 2011/95/ЕЦ, кваліфікуючою ознакою для додаткового захисту є серйозна шкода у вигляді: смертної кари або виконання вироку про смертну кару; тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; серйозної і індивідуальної загрози життю в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Разом з тим, Позивач не навів жодної аргументації своїм побоюванням у разі повернення до країни громадської належності, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими, тобто вони не відповідають вимогам пунктам 1, 13 частини першої статті 1 Закону.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані у цій справі дії та рішення ДМС України є правомірними, а згаданий спірний індивідуальний акт - обґрунтованим та таким, що прийнятий уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначені чинним законодавством України. Викладене, у свою чергу, свідчить про правильність позиції суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ДМС України скасувати рішення, яким відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та повторно перевірити викладені в заяві факти про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ця позовна вимога є похідною від вимог про визнання протиправними дій та скасування рішення, які, як було встановлено вище, задоволенню не підлягають.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу громадянина Республіки Нігер ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                            Н.П. Бужак

                                                                                                    Л.О. Костюк

Повний текст постанови складено та підписано 02 лютого 2022 року.