Ухвала
Іменем України 
01 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 553/624/21
провадження № 51- 442 ска 22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої                           ОСОБА_1 ,
суддів:                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника  ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на постанову судді Ленінського  районного суду м. Полтави від 04 червня 2021 року та постанову судді Полтавського апеляційного суду від 02 листопада  2021 року,
встановив:
У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 ставить питання про перегляд в касаційному порядку зазначених судових рішень, просить  скасувати судові рішення та закрити справу щодо ОСОБА_4 у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП), вважає рішення судів першої й апеляційної інстанції незаконними у зв`язку з тим, що судами не дотримано положення ч.2 ст. 58, ст. 129 Конституції України,  статей ч.1 ст. 8, 251, 252, 253, ч. 2 ст. 284, 294 КУпАП, під час складання протоколу щодо ОСОБА_6 працівниками патрульної поліції не було залучено перекладача, а також захисника, судами не враховано практику Конституційного Суду України, Великої палати Верховного Суду (постанови: від 06 лютого 2019 року, 27 травня 2020 року у справі №1-1/07, від 13 вересня 2019 року у справі № 1-07/07) та практику Європейського Суду з прав людини. Крім того, представник звертає увагу на те, що відповідно до Закону України № 2617-VIII від 18 листопада 2018 року, що набув чинності 01 липня 2020 року, та Закону України № 1231-IX від 16 лютого 2021 року, ураховуючи період з 01 липня 2020 року по 17 березня 2021 року та час вчинення події 12 березня 2021 року, адміністративна відповідальність за керування транспортними засобами (наземними) у стані алкогольного сп`яніння, передбачена  положеннями ст.130 КУпАП була виключена. При цьому, Законом України № 2617-VIII було доповнено Кримінальний кодекс України (далі – КК) статтею 286-1, положеннями якої встановлено відповідальність за керування транспортними засобами в стані сп`яніння.  Представник ОСОБА_5 вважає і вказує на те, що оскільки відповідальність за вчинення проступку до 01 липня 2020 року законодавством не скасована, а посилена, то,  за вчинення такого проступку після 01 липня 2020 року особа має бути притягнута до кримінальної відповідальності. 
Постановою судді Ленінського  районного суду м. Полтави від 04 червня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено штраф у розмірі 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Постановою судді Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року зазначена постанова судді від 04 червня 2021 року щодо ОСОБА_4 залишена без змін.
Суд, перевіривши касаційну скаргу, дійшов висновку про те, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках — на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини першої статті 129 Конституції України).
Встановлюючи обмеження права на касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року №26-рп/2009).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення від 28 травня 1985 року в справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства», пункт 96 Рішення від 13 лютого 2001 року в справі «Кромбах проти Франції»).
При цьому, у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 березня 2006 року в справі «Мельник проти України» (заява №23436/03) зазначено, що спосіб, у який ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також повинні бути взяті до уваги норми внутрішнього законодавства.
У КУпАП, який має відповідну логічно вибудувану конструкцію, унормовано, зокрема, послідовність процедурних дій щодо розгляду та вирішення питань, пов`язаних із притягненням особи до адміністративної відповідальності; порядок оскарження постанови судді у справі про адміністративне правопорушення, ухваленої по суті; порядок виконання постанови про накладення адміністративного стягнення.
Визначальною для оскарження в інстанційному судовому порядку є частина 2         статті 287 цього Кодексу, в якій зазначено, що постанову районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом.
У КУпАП встановлено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності може бути оскаржена до апеляційного суду, постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає (частина друга, десята статті 294).
Таким чином, обмеження права на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції у справах про адміністративне правопорушення, встановлене у ст. 294 цього Кодексу, відповідає основним засадам судочинства, що визначені Конституцією України, є пропорційним та обґрунтованим.
При цьому порядок перегляду постанови по справі про адміністративне правопорушення визначено в главі 24-1 КУпАП не інакше, як з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні судом справи про адміністративне правопорушення. 
Згідно з положеннями п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
З урахуванням наведеного, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись статтями 19, 129 Конституції України,            статтями 294, 297-1 КУпАП, пунктом 1 частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника  ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на постанову судді Ленінського  районного суду м. Полтави від 04 червня 2021 року та постанову судді Полтавського апеляційного суду від 02 листопада  2021 року  відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                               ОСОБА_3