Постанова
Іменем України
 
22 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 339/409/20
провадження № 61-17856св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,                     Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа - приватний нотаріус Долинського районного нотаріального округу Барабаш Руслана Степанівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Долинського районного нотаріального округу Барабаш Руслана Степанівна, про визнання недійсним договору дарування та поновлення права власності на квартиру
 
за касаційною скаргою адвоката Білянського Назарія Сергійовича як представника ОСОБА_1 на рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 22 липня 2021 року у складі судді Головенко О. С. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду                             від 29 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Максюти І. О., Василишин Л. В., Горейко М. Д.,
 
 ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позову
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила поновити строк для звернення до суду, визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між нею та відповідачем 19 листопада                    2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Барабаш Р. С.; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
 
На обґрунтування заявлених вимог   ОСОБА_1 зазначала, що її чоловікові ОСОБА_3 із сім`єю Болехівська міська радою надала спірну квартиру, що встановлено рішенням Болехівського міського суду у справах № 339/326/14-ц і № 339/35/17. Рішенням Народного суду Долинського району від 28 травня 1978 року її розділено на дві окремі ізольовані одна від одної, квартири: у квартирі площею 44,4 кв. м залишилась проживати вона, а у квартирі площею 36,3 кв. м - її чоловік разом із сином                ОСОБА_4 . 
 
У грудні 1993 року вона приватизувала свою частину квартири, отримала свідоцтво про право власності і стала власником частини квартири, іншу частину квартири 19 жовтня 2001 року приватизували чоловік та син ОСОБА_4 з сім`єю.
 
Оскільки вона проживала одна, часто хворіла і систематично перебувала на лікуванні, тому потребувала догляду і сторонньої допомоги.  
 
19 листопада 2013 року позивач підписала в приватного нотаріуса договір дарування своєї квартири. 
 
Позивач вказувала, що не мала наміру відчужувати вказану квартиру шляхом укладення договору дарування, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, а відповідач скористався її юридичною необізнаністю, фізичним                   і психологічним станом через важку хворобу, ввів її в оману.
 
Після підписання оспорюваного договору вона залишилася і надалі проживати одна у неналежній їй квартирі, утримувати її, оплачувати комунальні послуги, ключі від квартири відповідачу не передала. У квартирі відповідач не проживав  і не проживає, оскільки постійно працює за кордоном.
 
Згодом між сім`єю відповідача та нею виникла суперечка з приводу утримання та проживання у них, що стало нестерпним, тому вона змушена була повернутись у подаровану квартиру, де з жовтня 2020 року за нею здійснює постійний догляд сім`я її сина ОСОБА_4 . 
 
Ураховуючи наведене, позивач просила поновити строк для звернення до суду та задовольнити позовні вимоги.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Болехівський міський суд Івано-Франківської області рішенням від 22 липня 2021 року в задоволенні позову відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване  недоведеністю заявлених позовних вимог.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду 
Івано-Франківський апеляційний суд постановою від 29 вересня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Білянського Н. С. залишив без задоволення, а рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 22 липня 2021 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Позивач протягом чотирьох років разом із відповідачем у цій справі наполягала на дійсності та правомірності укладення договору дарування і тому чітко усвідомлювала, що вона уклала саме договір дарування, а не договір довічного утримання. Погіршення стосунків сторін після укладення правочину та неспілкування відповідача з позивачем не є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки передбачені законом підстави недійсності правочину мають існувати на момент його вчинення.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 29 жовтня 2021 року,                       адвокат Білянський Н. С. як представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 22 липня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити та стягнути                           з відповідача витрати зі сплати судового збору. 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 та від 11 грудня 2019 року у справі  № 265/5040/13.
На обґрунтування касаційної скарги заявник зазначає, що суди постановили незаконні рішення, адже не взяли до уваги пояснення позивача і неправильно дослідили та оцінили докази у справі.
Укладаючи оспорюваний правочин, позивач вважала, що укладає договір довічного утримання, на підставі якого відповідач зобов`язується утримувати її до смерті,  після чого за належне утримання вона подарує йому квартиру. Позивач не підозрювала, що 19 листопада 2013 року між нею і відповідачем був укладений договір дарування, на підставі якого вона безоплатно передала                      у власність квартиру.
До укладення договору дарування та на цей час позивач проживає у спірній квартирі, жахливий догляд відповідача за нею призвів до того, що довелося попросити підтримки та догляду у свого молодшого сина ОСОБА_4 . 
У жовтні 2020 року від нотаріуса та сім`ї молодшого сина позивачу стало відомо, що були порушені її права власності на квартиру, тому вона вирішила звернутися до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним.  
Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
 
09 грудня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, посвідченим виконавчим комітетом Болехівської міської ради народних депутатів 14 грудня 1993 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 . 
 
19 листопада 2013 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 3247, подарувала своєму синові ОСОБА_2 вказану квартиру.
Пунктом 8 договору дарування сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.
Згідно з пунктом 9 договору дарування сторони стверджують, зокрема, що                  в момент укладення цього договору усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і можуть керувати ними, цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).
Сторонам роз`яснено статті 182, 229-231, 233-235, 377, 654, 717, 721, 722, 727 ЦК України, статтю 65 СК України, статтю 174 ПК України (пункт 19 договору дарування). 
Укладаючи договір дарування, позивач перебувала в добрих стосунках із сином ОСОБА_2 , водночас із сином ОСОБА_5 та його сім`єю, зокрема, з невісткою ОСОБА_6 , їх дітьми, позивач була в неприязних відносинах, між ними виникали спори щодо права користування спірною квартирою, які були предметами розгляду судів.
04 липня 2014 року син позивача ОСОБА_4 звертався до суду                        з позовом про визнання зазначеного договору дарування недійсним, однак рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 23 березня 2015 року, ухваленим у справі № 339/326/14-ц, в задоволенні позову відмовлено.
ОСОБА_1 особисто брала участь в судових засіданнях у справі                           № 339/326/14-ц, надавала пояснення з приводу безпідставності таких вимог,               29 жовтня 2014 року подавала заяву про застосування строку позовної давності, а також 25 грудня 2014 року подала зустрічну позовну заяву.
Крім того, під час розгляду заяви ОСОБА_4 про перегляд рішення Болехівського міського суду від 23 березня 2015 року у зв`язку                                            з нововиявленими обставинами ОСОБА_1 брала участь в судових засіданнях та просила відмовити у їх задоволенні (ухвала суду від 07 вересня 2016 року у справі № 8/339/3/16).
Також ОСОБА_1 брала особисту участь в судовому засіданні у справі за заявою ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення щодо вимоги про визнання договору дарування квартири від 19 листопада 2013 року недійсним та надавала пояснення щодо безпідставності таких вимог.
12 грудня 2017 року ОСОБА_7 , син ОСОБА_4 та онук позивача ОСОБА_1 , також звертався до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним та скасувати договір дарування спірної квартири, укладений   ОСОБА_1 19 листопада 2013 року (справа  № 339/435/17).
Беручи участь в судових засіданнях, ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 , заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_7 , просили відмовити в позові та застосувати позовну давність. Рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2018 року, ухваленим у справі № 339/435/17, в позові відмовлено.
Після укладення оспорюваного правочину позивач проживала однією сім`єю                 з відповідачем до жовтня 2020 року.
Зі змісту відповіді Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної допомоги» Болехівської міської ради Івано-Франківської області від 08 лютого 2021 року № 64 відомо, що пацієнтка                            ОСОБА_1 підписала декларацію з лікарем загальної практики-сімейним лікарем ОСОБА_9 27 травня 2020 року. На момент підписання декларації                     з сімейним лікарем пацієнтці вже було діагностовано захворювання «хвороба Паркінсона» та виставлено відповідний діагноз. Надання інформації, з якого часу могли проявлятися ознаки такого захворювання, а також чи були в неї супутні неврологічні захворювання, які стали причиною захворювання, не є предметом дослідження лікарів загальної практики - сімейних лікарів. 
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права                  у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм                   права  в  межах   касаційної  скарги,  дійшов  висновку,  що  касаційна  скарга  не
підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства,                        а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
 
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину;                     по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
 
Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
 
При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
 
На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
 
Виключно у разі встановлення таких обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважатимуться правильно застосованими.
 
Відповідно до статті 230 ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
 
Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману,                у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману                є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
 
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
 
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Встановивши, що протягом чотирьох років позивач ОСОБА_1 разом                  з ОСОБА_2 наполягала на дійсності та правомірності укладення договору дарування, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, укладаючи оспорюваний правочин усвідомлювала, що укладає саме договір дарування, а не довічного утримання. Позивач особисто брала участь у розгляді судами інших справ, предметом яких був цей же договір дарування, проте, вирішивши  відчужити спірне майно на користь іншого сина, звернулася до суду з цим позовом.
 
Жодних доказів неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення,  або навмисного цілеспрямованого введення відповідачем її в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину позивач не надала.
 
Отже, ухвалюючи рішення у цій справі, суди правильно визначилися                                           з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Встановивши фактичні обставини справи та надавши їм відповідну правову оцінку, суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення             судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, висновків судів не спростовують, за своїм змістом зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України). 
 
Висновки судів не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 та                     від 11 грудня 2019 року у справі № 265/5040/13.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд  у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу адвоката Білянського Назарія Сергійовича як представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 22 липня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду                             від 29 вересня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття,                       є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                         А. Ю. Зайцев
 
                                                                                    Є. В. Коротенко
 
                                                                                    М. Ю. Тітов